A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

David Szalay: Flesh

Jonathan Cape, London, 2025

Első kiadás

Fordította

Barabás András

Copyright © David Szalay, 2025

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Barabás András, 2026

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Suzanne Dean

Borítófotó © Getty Images

Szerzőfotó © Jonas Matyassy

Felelős kiadó a Libri Könyvkiadó ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-713-9

1

Tizenöt éves korában másik városba költözik az anyjával, és új iskolába kerül. Nem könnyű váltás ebben az életkorban – az osztályban már kialakult a hierarchia, elég nehezen halad a barátkozás. Egy idő után sikerül valakivel összebarátkoznia, az is magának való fiú. Néha együtt lógnak iskola után, a most megnyílt, nyugati stílusú plázában.

– Te már csináltad? – kérdezi a barátja.

– Nem – feleli István.

– Még én se – mondja a barátja, aki mellett most valahogy könnyű bevallani az igazságot. Ez a srác képes egyszerűen és természetesen beszélni a szexről. Elmeséli Istvánnak, kik azok a csajok az iskolában, akikről fantáziálni szokott, és hogy mit csinál velük képzeletben. Azt mondja, gyakran napi négyszer-ötször is kiveri, amitől Istvánnak kisebbrendűségi érzése támad, mert ő általában csak naponta egyszer-kétszer. Mikor bevallja, a barátja megjegyzi: – Biztos alacsony a libidód.

Talán így van. Honnan tudná ezt István?

Nem tudja, másoknál hogy megy ez.

Csak a saját tapasztalataira támaszkodhat.

Egy napon szól neki a barátja, hogy már túl van rajta, egy lánnyal csinálta, aki a vasút mögött lakik.

István összezavarodik a hírtől.

Végighallgatja, ahogy a barátja meglehetős részletességgel elmeséli, mi történt. Azon töri a fejét, igazat mond-e, vagy hazudik. Jobban szeretné, ha hazudna, de valószínűleg igazat mond. Pár dolog, amiről beszél, annyira konkrét és meglepő – nem lehet, hogy csak kitalálta.

Néhány nappal később a barátja megemlíti, hogy beszélt a lánnyal, aki azt mondta, Istvánnal is csinálná.

– Komolyan? – kérdi István.

– Aha – mondja a barátja.

István nem tudja, vajon most ez azt jelenti, hogy hármasban lesznek együtt, vagy csak ő csinálja kettesben azzal a lánnyal.

Nincs annyi önbizalma, hogy megkérdezze.

Aznap iskola után átmennek a vasúti sínek fölött a felüljárón.

Már sötétedik.

Lemennek a fémlépcsőn a híd túloldalán, és addig gyalogolnak, míg elérnek egy lakótelepre. Hasonlít arra, ahol István lakik az anyjával, ezek is panelházak, csak magasabbak. Az egyik bejáratnál István barátja beüti egy lakás kapucsengőjének a számát.

Pár pillanat múlva, anélkül hogy bárki beleszólna a kaputelefonba, kinyílik az ajtó, István benyomja a vállával, és bemegy.

A liftben cigarettafüst szaga.

Fölfelé menet István a famintázatú dekorlemez-borítást bámulja a lift belsejében.

Nagyon lassan emelkedik, közben folyamatos a nyikorgás, és minden emeletnél hangosan kattan is egyet.

– Minden oké? – kérdi a barátja.

– Aha – feleli István.

– Elég beszart képet vágsz.

– Á, nem.

Az egyik felső emeleten kiszállnak a liftből, és István barátja bekopog egy lakás ajtaján. Nagyjából velük egyidős lány nyitja ki.

– Sziasztok – köszön.

– Szia – köszön vissza István barátja.

A lány félreáll az útból, hogy bemehessenek az előszobába.

– Ő a haverom, az István – mutatja be a barátja. – Tudod, akiről már beszéltem.

– Oké – mondja a lány.

Egy pillanatig egymásra néznek Istvánnal.

– Oké? – kérdi István barátja.

– Aha – mondja a lány.

Csak álldogálnak mind a hárman.

A lány megint Istvánra néz.

István nem néz vissza rá.

– Oké – mondja István barátja.

– Itt akarod megvárni? – kérdi tőle a lány, és az ajtóra mutat.

– Mindegy – mondja István barátja. Tulajdonképpen csalódottnak tűnik, mintha maga se lett volna biztos benne, hogy hármasban fogják-e csinálni, és tulajdonképpen azt remélte volna, hogy igen.

István rágyújt egy cigarettára, többször kell kattintania, hogy az öngyújtó lángja föllobbanjon.

A barátja egy másodpercre összenéz vele, és elmosolyodik.

István meg se próbál visszamosolyogni. Már majdnem pánikban van.

Megy a lány után egy rövid, sötét előszobán át, be egy szobába.

Nemigen fogja fel, mi van bent, csak annyit vesz észre, hogy zsúfolásig van mindenfélével, köztük valami kis állattal egy ketrecben.

A lány leül az ágyra.

István egy székre.

– Mit is mondtál, hogy hívnak?

István megmondja.

A lány is bemutatkozik.

– Rosszul vagy? – kérdezi.

– Dehogy – feleli István.

Pár percig beszélgetnek. A lány legalábbis beszél. Közben hosszú szünetek, azalatt néha hallatszik a kis állat mocorgása a ketrecben. A lány megkérdi Istvántól, hová valósi.

– És az milyen hely? – kérdezi, mikor megmondja neki.

– Tűrhető.

Csöndben ülnek.

A lány rágyújt, talán csak azért, hogy történjen valami.

Később szó nélkül feláll, és kimegy.

Pár perc, és megint nyílik az ajtó.

István felnéz, és a barátját pillantja meg.

A lányra számított.

– Mi történt? – kérdezi a barátja.

– Hogyhogy mi?

– Mi történt? – kérdi megint a barátja.

– Semmi.

– Azt akarja, hogy menj innen – mondja a barátja. – Mit csináltál vele?

– Semmit.

– Semmit?

– Semmit.

Kimennek a lakásból a folyosóra. A barátja azt mondja:

– Oké, akkor szia.

– Nem jössz? – kérdezi István.

– Nem, engem visszahívott.

– Tényleg?

A barátja bólint.

– Szia.

– Oké.

István egyedül megy le a lifttel, még mindig nem érti, mi is történt.

– Azt mondta, nem vagy szexi. Így mondta. – Néhány nappal később István barátja elmagyarázza, mi történt.

István cigarettázik.

Borzasztó, hogy ilyet mondanak neki saját magáról, és hogy fogalma sincs, mit válaszolhatna rá. Ilyesmire nem lehet mit mondani.

– Azt mondta, valószínűleg korai ez még neked.

– Dehogy korai.

– Azt mondta, ő így látja.

– Pedig nem korai.

Ezután megváltozik a kapcsolata a barátjával.

Kevesebbszer találkoznak.

A barátja inkább másokkal jár össze.

István egyre több időt tölt egyedül.

Vasárnap az anyjával elmennek meglátogatni a nagymamát, akinek születésnapja van. István ott ül velük a nappaliban, és unatkozik, míg az anyja meg a nagyanyja beszélget.

Az anyja szól neki, hogy töltsön vizet egy vázába a virágnak, amit ajándékba vittek.

István kimegy a konyhába, és megcsinálja.

Az ablakok nyitva, az évszakhoz képest meleg az idő.

– Hát veled mi van? – kérdezi tőle a nagymama.

– Semmi különös.

Álldogál a kis erkélyen, és szeretne rágyújtani.

Messzire, lejjebb a hegyoldalon látja azt a városrészt, ahol ő meg az anyja lakik.

Az anyja elmeséli a nagymamának, milyen jól szerepel István az iskolában.

Nagymama elővesz egy kis pénzt az erszényéből, és Istvánnak adja, úgy tűnik, jutalomképpen.

Az anyja rászól, hogy köszönje meg.

– Köszönöm szépen – mondja István.

A nagymama elmosolyodik.

Van egy csomó útikönyve. Ott sorakoznak a polcon, a tévé mellett. Olaszország, Franciaország, Csehszlovákia, Szovjetunió, Német Szövetségi Köztársaság, Nagy-Britannia és Észak-Írország. Unalmában belenéz a kötetekbe, míg az anyja és a nagymama beszélget. Fényképek is vannak a könyvekben, főleg fekete-fehérek, de egy-két színes is. A színeket valahogy természetellenesnek látja, nem ilyenek a dolgok színei a valóságban.

Velük szemben, a másik lakásban él egy nő. Nem sokkal azután, hogy Istvánék beköltöztek, megkérdezte István anyjától, lehet-e, hogy a fiú néha segítsen neki a bevásárlásban.

– Mit kéne csinálnom? – kérdezte István, amikor az anyja előhozta a dolgot.

– Azt kéri, hogy menj le vele a boltba, és segítsd felcipelni az emeletre, amit vásárolt.

– Nem akarom.

– Ő is sokat segített nekünk – mondta István anyja.

– Nem csinálom.

– Már mondtam neki, hogy jó.

– Ezt mondtad neki?

– Igen.

– De miért?

– Ő is sokat segített nekünk – ismétli meg az anyja. – A férjének meg valamilyen szívbaja van. Nem fogok itt leállni vitatkozni veled.

Attól fogva István hetente egyszer-kétszer elmegy a nővel a boltba, és segít neki hazavinni, amit vásárolt.

Mikor hazaér az iskolából, ledobja a hátizsákját a padlóra, megint kimegy a lakásból, és bekopog a szemben lévőbe.

A nő nyit ajtót, és kéri, hogy várjon egy percet. István vár, a fején kapucni, fejhallgató, lebámul a lépcsősorra és a lépcsőfordulóra, ahol egy sor cserepes növény áll az ablak előtt. Furán illesztették be az ablakot, az alja leér az emelet szintje alá.

– Mehetünk – mondja a nő, és bezárja a lakást.

Kalap, kabát van rajta, együtt indulnak el lefelé a betonlépcsőn.

– Hideg van odakint? – kérdezi lefelé menet.

Istvánnak le kell vennie a fejhallgatóját, hogy hallja.

– Hideg van odakint? – kérdezi másodszor is.

– Aha – mondja István.

Kerülgetik a tócsákat az egyenetlen járdán, és várakoznak a közlekedési lámpánál.

A bolt vakítóan világosnak tűnik a téli utca sötétje után.

A nő kiszabadítja a haját a kalapból, és meglazítja a sálját.

István megy utána a bevásárlókocsival, a nő belerakosgatja az árut.

Nem beszélgetnek.

Utána visszamennek a házukhoz, és föl a lépcsőn. Lift nélküli ház, és a negyediken laknak.

– Nagyon erős vagy – mondja a nő, míg István leteszi a nehéz holmit a konyhaasztalra.

Nem tudja, mit válaszoljon erre.

Csak bólint, mire a nő megkérdezi, nem kér-e egy kis somlói galuskát. Mikor hazaérnek, néha megkínálja ennivalóval, általában édességgel, mondjuk somlóival.

– Aha, jó lesz – mondja István.

– Akkor ülj le.

István leül az asztalhoz.

A nő kiveszi a somlóit a hűtőből, és jó nagy adagot szed Istvánnak egy üvegtálkába, aztán leteszi elé egy kanál kíséretében.

– Kösz – mondja István.

Amíg eszik, a nő elpakolja, amit vásároltak.

István lassan rájön, hogy a nő mintha vonzódna hozzá, vagy mi. Amitől zavarba jön, de valamennyire tetszik is neki a dolog, noha ő nem érez semmiféle vonzalmat.

Semmit sem érez iránta.

Csak egy ilyen öreg nő, talán még az anyjánál is idősebb.

Mintha nem is létezne.

– Milyen? – kérdezi a nő, miközben rakodik.

– Finom – mondja István.

Gyorsan megeszi, részben mert ízlik neki, részben mert szeretne olyan hamar kiszabadulni innen, amilyen hamar csak lehet.

Mikor befejezi, feláll, a szék lába hangosan csikorog a padlón.

– Ez is megvan – mondja.

– Megcsókolhatlak? – kérdi a nő.

Ott áll Istvánnal szemben.

A kérdés annyira meglepi, hogy István azt se tudja, mit mondjon.

Illetve még azt sem érti, mire gondol a nő.

Mikor nem szólal meg, a nő szájon csókolja. Semmi az egész – a száját egy pillanatig épphogy odaérinti az övéhez.

– Bocsáss meg – mondja Istvánnak rögtön utána.

Ő csak áll egy helyben.

– Szerintem most már indulj.

István továbbra se mukkan meg, csak kimegy, át a lépcsőfordulón, és belép az anyja lakásába.

Az osztályban ég a villany, neoncsövek a plafonon, átlátszó, szögletes műanyag búrában. A búrák alján jó sok döglött légy – apró, elmosódó pöttyök, néha ezeket bámulja, míg a tanár beszél. Csak néhányan hajlandók úgy tenni, mintha figyelnének a tanárra, aki egy könyvből olvas fel. „Bár a rátermett kifejezés alatt a köznyelvben gyakran olyan minőséget értenek, mely az egyed túlélését segíti – erre utal a »rátermettebb túlélése« kifejezés –, a modern evolúciós elméletben a rátermettség fogalma az egyed szaporodási sikerességére összpontosít. Ha egy egyed csak feleannyi ideig él, mint fajának többi egyede, de kétszer annyi felnőttkort elérő utódot hoz létre, mint társai, akkor génjei a következő nemzedék felnőtt populációjában gyakoribbak lesznek.” Aznap ez az utolsó órájuk.

Azután gyalog hazamegy.

Kettesével veszi a lépcsőfokokat. Egyszer csak ott áll előtte a nő, a kezében kicsi, műanyag locsolókanna. A növényeket öntözi a két emelet közti lépcsőfordulóban. Azóta nem találkozott vele, hogy utoljára elmentek bevásárolni, és utána csókolóztak.

– Helló, István – köszön a nő, de nem hagyja abba az öntözést.

– Helló.

Csak áll, pár lépcsőfokkal lejjebb, mint a nő, egy kicsit még liheg. Az újbóli találkozás miatt még furcsábbnak érzi, hogy tényleg megcsókolta.

A nő megkérdezi, el tudja-e kísérni a boltba.

– Oké – feleli István.

Mint mindig, bevásárlás közben most sem beszélgetnek egymással.

Csak amikor már visszaérnek a lakásba, akkor szólal meg a nő:

– Ne haragudj a múltkoriért.

Istvánt meglepi, hogy ilyet hall tőle. Úgy hangzik, mintha a nő csinált volna valamit vele, pedig benne úgy él az egész, hogy közösen csinálták.

– Semmi baj.

– Tényleg? – kérdi a nő.

István nem tudja, mit is kellene mondania.

Hallgat.

– Elmondtad valakinek? – kérdi a nő.

– Nem.

Nem mondta el senkinek. Nincs is senki, akinek elmondhatná. De ha mégis, akkor is mit mondhatna? Hogy megcsókolt valakit, aki olyan ronda és öreg, mint ez a nő?