Szöveg @ Mikó Csaba, 2023

Illusztráció és borító @ Orbán Orsolya, 2023

Minden jog fenntartva!

A történet kitalált, a valósággal való bármilyen

egyezés a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-339-8 (papír)

ISBN 978-963-614-566-8 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2023-ban

A kiadó a Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

Szerkesztette: Gábor Lívia

Felelős szerkesztő: Balázs Eszter Anna

Korrektor: Bucur Tünde Csilla

E-book: Scriptor Kft.

Prológus

– Óvatosan! Karmol!

A Gellért-hegy bokrainak mélyéről éktelen nyávogás hallatszott. A kiérkezett tűzoltók szakszerűen intézkedtek.

– Kérem!

Egy kamerás férfi furakodott át a bámészkodók gyűrűjén.

– Hadnagy úr! Elmondaná, mi történt?

A létra tetején álló tűzoltó nem törődött a tévéssel. Fölért a kerítés tetejére, és lenyújtotta a kezét a túloldal felé.

– Adhatjátok! – kiáltotta.

Néhány pillanattal később a tenyerébe nyomtak egy remegő, apró csomagot. Egy fehér kismacskát.

– Szegény pára! Ki lehetett ilyen elvetemült?!

A Budapest szívében emelkedő hegy előtti járdán óriási tömeg gyűlt össze. Onnan hallatszottak a kiáltások.

– Van belőlük több is!

A bokrok közül további tűzoltók bukkantak elő. Tépettek voltak, és pókhálótól piszkosak. Néhányuk kezében szintén ernyedt állatok lógtak.

– Valaki megmérgezte őket! Valaki megmérgezte a Gellért-hegy macskáit!

Időközben leállt a forgalom, és az autókat elterelték a Duna melletti útra. Alig tíz perccel azután, hogy a tűzoltók kiérkeztek, türelmetlen autósok, mobiljaikkal fotózkodó turisták tömege lepte el a Gellért Szálló és a Szabadság híd közötti részt.

A tumultust egy tizenhárom év körüli fiú is figyelte a Duna-parti sétányról. Pontosan tudta, hogy a baj még annál is nagyobb, mint azt gondolják. A tömeges macskamérgezésnek egyetlen oka lehet: valaki el akarja üldözni a Gellért-hegy boszorkányát.

1.

Lili unottan ténfergett a Széchényi Könyvtár nyolcadik emeletén. Az intézmény ablakai a Vérmezőre nyíltak, és már annyiszor nézett ki rajtuk, hogy amint egy ablak közelébe ért, rögtön sarkon is fordult. Az apukája a Digitalizálóban dolgozott, és mert nyári szünet volt, Lili vele töltötte az elmúlt két hetet.

– Néha azért leülhetnél kicsit.

– Jó, akkor olvasok!

Levágta magát egy székre, és nagyot dobbantott.

Lili tizenhárom éves volt, és a korához képest fejlett. Fekete szoknyát viselt, hozzá bakancsot, és mint az apjának, neki is fekete volt a haja. Amikor ledivatgótozták, mindig rávágta: ó igen, csecsemőkorom óta az vagyok!

A Széchényi Könyvtár volt az ország legnagyobb könyvtára. Óriási méreteivel még a Várhegy tekintélyes házai közül is kiemelkedett. De mert július eleje volt, az intézmény csak részleges nyitvatartással üzemelt, így alig lézengtek benne.

– Megőrülök! – morogta Lili. Direkt jó hangosan fölcsapta a kedvenc könyvét:

A PINKERTON NYOMOZÓIRODA

NŐI NYOMOZÓJÁNAK TÖRTÉNETE

– Na, Miss Kate Warne – suttogta –, most adjon tanácsot! Maga mit tenne, ha nem lenne egyetlen megoldandó ügye sem, és itt kéne töltenie a nyarat ebben a kihalt épületben?

– Lili…

Az apja lépett hozzá.

– Már megint…

– Igen, már megint. Miss Kate Warne volt a világ legnagyobb női nyomozója!

– Ezt már mondtad.

– Ő mentette meg Abraham Lincoln életét! És ahogy te engem, úgy őt se vették komolyan. Ezért aztán majdnem meghalt az amerikai elnök! De aztán persze mégsem.

– Én komolyan veszlek!

– Aha.

Apja egyik munkatársa lépett oda melléjük. A nyári meleg ellenére zakót viselt, könyökvédőkkel. Alacsony, izzadó bácsi volt, és Lili az első naptól fogva kedvelte.

– Te, Péter – szólította meg az apját a férfi –, segítenél? Ennek a középkori kódexnek az első oldalán fura beírást találtam. Talán tréfának szánták, mit gondolsz?

Lili apja elolvasta a feliratot:

– „Lényeg, az étel lankad!”

Megrázta a fejét.

– Semmi értelme.

– Ez egy anagramma.

Lilire néztek.

– Igazán?

– Felcserélték a betűket – folytatta a lány. – A lényeg szó legényt jelent, az étel életet stb. A mondat helyesen: „Legény, az élet kaland!”

– Te, Lili! – A könyökvédős bácsi elismerően bámult a lányra. – Hisz akkor ez egy korabeli ajánlás! Köszönöm, Lili, nagyon köszönöm!

– Szóra sem érdemes! – bólintott Lili.

– Mindig ezt csinálja – szabadkozott az apja. – Otthon is folyton megfejti az összes rejtvényemet. A krimiknél már az első húsz perc után tudja a gyilkost.

– Apa, ne már!

Lili persze örült a dicsérő szavaknak. Az elmúlt két évet a képességei tökélyre fejlesztésének szentelte. Így például megtanulta a zárak és a lakatok feltörésének a módját, és az álöltözetek használatát is. Ez utóbbinak mondjuk egyelőre nem vette sok hasznát, hisz egy tizenhárom éves gyereknek esélye sincs arra, hogy bajszos buszsofőrnek vagy fáradt, kétgyerekes anyukának álcázza magát. De rajta volt a listáján, amit Miss Kate Warne kalandjait olvasva állított össze.

A nyomozónőt ezek a rendkívüli képességek segítették az ügyei megoldásában, és Lili – mint lelkes tanítvány – ennek a lenyűgöző fegyvertárnak az elsajátításán ügyködött. Mostanra a bajuszok, póthajak és öregítő sminkek valódi szakértője lett.

Időközben a könyökvédős bácsi magukra hagyta őket, és Lili újra durcás képpel ücsörgött. Nem nézett az apjára.

– Mondtam, hogy találj magadnak egy nyári tábort, és akkor nem kéne itt unatkoznod egész nap! – unszolta az apja. – Ott találkozhatnál más gyerekekkel is…

– Engem nem érdekelnek más gyerekek! – szögezte le sietve Lili. – És ha tudsz egy jó nyomozó tábort, akkor ne tartsd magadban. Hidd el, nem látsz többet a nyáron.

Az apja felsóhajtott:

– Lili… Annyi hasznos dolog van, és én…

– Te, te, te! Szerinted a tanítás, a gyógyítás és a könyvtároskodás csak a hasznos. Meg esetleg az újdonsült barátnőd filmes karrierje! De szerintem a nyomozás is az!

– Persze hogy az, én…

– Talán egy nyomozó nem segít a bajbajutottakon?! – folytatta Lili. – Egyébként is! A te munkádban mi a hasznos? Hány könyvtárosról tud a történelem? Hány filmes asszisztensről?!

– Most nem vagy igazságos!

– Te nem vagy igazságos!

Az apja hangja megkeményedett:

– Jó. Akkor holnap elmész Tündivel a forgatásra.

– Soha! – Lili lecsapta a könyvet. – Inkább a halál!

És komolyan is gondolta. Az összes halálnemek közül az unalom általit tartotta a legrosszabbnak, de az is kecsegtetőbbnek tűnt, mint az apja új barátnőjével tölteni a napot.

– Lehetnél kicsit kedvesebb vele.

– Te meg lehetnél kicsit kevesebbet vele!

– Lili, én tudom, hogy az anyukád…

– Nem tudod! Semmit se tudsz!

Felpattant, és olyan lendülettel indult meg, hogy felborult a széke.

Mintha még a légkondik is abbahagyták volna a zümmögést, néma csend lett a teremben.

– Lili!

– Nem érdekelsz! – kiabálta a lány.

Kiviharzott a Digitalizálóból, és a várudvar felé vette az irányt. Úgy érezte, inkább a sétáló turistákat bámulja egész nap, mint hogy egy percig is tovább kelljen hallgatnia az apját.

2.

Lili ingerülten nyomogatta a lift hívógombját. A felvonó végre megérkezett, ő bepattant, és kapásból megnyomta a földszint gombot.

Most tetőzött benne az elmúlt két hét dögunalma. Mindennap ugyanaz a műsor: leszállni a 19-es villamosról, bemenni a nádori vízmérce épületébe, aztán felkutyagolni a végtelen lépcsőn a Várba, és ülni egész nap a könyvtárban a nyolcadikon, nem csinálva semmit.

A liftajtó kinyílt, Lili kiugrott, és ugyanazzal a lendülettel száguldott ki a könyvtár előterébe, ahogy otthagyta az apját.

Illetve, száguldott volna. A márványkupolás előtér helyett egy homályos folyosó nyújtózott előtte. A liftajtó bezáródott, és Lili egyre növekvő pánikban rádöbbent, hogy a földmélyi raktár legalsó szintjére érkezett.

– Gyere már!

Kétségbeesetten bökdöste a hívógombot. Azonnal rájött, mi történt. Mivel az emeletek furcsa számozása miatt az udvarra csak az ötödikről lehetett kijutni, ezért a raktár legalsó szintjét nevezték földszintnek, ami viszont öt emelet mélyen volt a föld alatt. És mivel ő dühében ezt a gombot nyomta meg, ezért most a legalsó, kihalt raktárszintre érkezett.

– Figyeljetek már!

Lili abbahagyta a gomb nyaggatását, és megperdült.

Lehetetlen, bizonygatta magának, nyár van, a könyvtárban jóformán csak az apám dolgozik, nem lehet itt senki!

Ugyanakkor azt is tudta, hogy Miss Kate Warne nem habozna egy pillanatig sem. Átkutatná, feltérképezné a helyet, és aztán később – ha valamikor az Országos Széchényi Könyvtárban kell majd megoldania egy ügyet – csak előkapná a mostani tapasztalatait.

Legjobb lesz, ha körülnézek, erősítette meg magát, ha pedig bejártam a raktárat, akkor visszamegyek az apámhoz. Illetve, az udvarra… Illetve, a múzeumi részleghez… Mindegy!

Előreóvakodott. A félhomályos folyosón egy lélek se járt. Lili annyit tudott csak a könyvtár raktáráról, hogy kettő van belőlük. Mint két földbe szúrt torony, az épület jobb és bal oldalán helyezkedtek el. Azért földbe szúrt, mert ezek a tornyok lefelé vezettek, a föld mélyébe.

Épp itt tartott az elmélkedésben, amikor a copfjából kiszabadult néhány hajszál, és megbirizgálta az arcát. Lili megdermedt. Végképp biztos lett benne: valaki tartózkodik rajta kívül a földmélyi raktár legalsó emeletén.

Ha most megijedek, és visszafordulok, gondolta, akkor sose leszek minden idők legjobb nyomozója!

Ezen kellően felbátorodott. Tudta, az iménti légmozgásnak egyetlen oka lehet: valahol a raktárban kinyitottak egy ajtót. Tehát van valaki odalent, ő pedig most elindul, és megkeresi.

A sejtelme hamarosan beigazolódott. Egy sötét nyílás tátongott nem messze tőle, a folyosó oldalában. Mintha hiányzott volna egy darab a falból. Lili biztos volt abban, hogy az imént még semmiféle ajtó nem látszott ezen a helyen.

– De ha mondom! Kell legyen valami ok, amiért ez történt a macskákkal!

Nem képzelődött. Valaki tényleg beszélt idelent! Már azt is meg tudta állapítani, hogy egy gyerek. A nyíláshoz osont. A fény, ami odalentről áradt, ódon, ősrégi lépcsőházat világított meg előtte. Lili csodálkozva látta, hogy ezek a lépcsőfokok nem olyanok, mint a többi a könyvtárban: ezek fából készült, ősöreg lépcsők. Közepüket fényesre koptatta a rajta járók cipője.

– Persze, hogy van oka! Megmérgezték őket!

Most egy lány beszélt. Lili azonnal ellenszenvesnek érezte, annyira unott és lekezelő volt a hangja. Mint aki csodálkozik, miért kell vitáznia olyanokkal, akiknek halvány gőzük sincs arról, amiről ő beszél.

– Félreértettél! – felelte a türelmes és barátságos fiúhang. – Én csak azt mondom, hogy a mérgezés nem a macskák ellen irányult, hanem a boszorkányt akarják elűzni a hegyről.

– Micsoda?!

Lili a szája elé kapta a kezét, és önkéntelenül újra megismételte a mondatot. Csak ezután jutott az eszébe, hogy odalent talán meghallhatták őt. Aztán arra gondolt: lehet, hogy egy bolondokháza üzemel a Várhegy mélyén?

– Mindjárt beadom a képet, várjatok!

Újabb valaki beszélt, megint egy fiú. Mintha csipszet evett volna közben, a szavait rágcsálás kísérte.

– Itt a Gellért-hegy, látjátok?

Lili néhány lépéssel elérte a lépcső alját, és ha eddig csak meglepett volt, most teljesen megdöbbent:

MÍTOSZVADÁSZ KÖZPONT

– hirdette a felirat, ami egy boltíves átjáró tetején díszelgett, és szintén ősréginek tűnt. Olyan volt, mint egy ódon várkastély lovaskocsi-bejárata.

Lili bekukucskált a terembe. A várt lovagi környezet helyett azonban egy modern, energiatakarékos ledekkel megvilágított helyiséget pillantott meg. Se kandalló, se trófeák, se állatprémek. Helyettük óriási asztal terpeszkedett középen, amire egy csomó monitort pakoltak. A képernyőknek csak a hátulját látta, így fogalma se volt arról, mit mutatnak, de rengeteg volt belőlük. Egészen a plafonig ért a kijelzők sora, melyekből számtalan zsinór kígyózott a jobb oldalon zümmögő gépekig.

A terem túloldalán térképek, könyvek, ruhák sorakoztak. Különféle tárgyak lapultak a polcokon; ezeknek a nagy részéről Lili azt se tudta, micsodák. Néhányukról meg nem értette, hogy mit keresnek itt: éjjellátó sisakok, gázmaszkok, vákuumos tapadókorongok. Ipari alpinisták rögzítik ilyenekkel magukat toronymagas irodaházak ablakaihoz. Aztán egy motoros szánt vett észre a sarokban, amire sílécek helyett görgőket szereltek, hasonlókat, mint a csillék kerekei. A szán mögött kétszárnyú ajtó magasodott.

– Értem. Tehát ne tegyünk semmit?

– Én csak azt mondom, hogy a mérgezéseknek semmi közük a boszorkányhoz!

– Annyira biztos vagy ebben, hogy megkockáztatnád azt is, hogy örökre elveszíthetjük őt?

Csönd támadt. A vitatkozó fiúk közül Lili a nyúlánk magasat figyelte. Selymes haját összeborzolhatta a kinti szél, de Lili nem tudott haragudni rá. Az övé volt az a barátságos hang, amire korábban fölfigyelt.

Értette már, miért volt olyan nagy csődület a Gellért-hegy előtt reggel. Ők is látták az apjával a villamosról, de azt hitték, hogy csak a szokottnál több a turista. És mivel az apja nem engedi mobilozni, azóta nem értesülhetett a történtekről.

– Igazad van – enyhült meg a másik. – Inkább nézzünk utána! Nagy baj lenne, ha tévednék!

A nyúlánkkal vitatkozó fiú egy kedves arcú, szintén tizenhárom év körüli srác volt. Kezében csipszes zacskót tartott, pólóján Naruto épp harcba indult a világért. A rövidnadrágjához fekete bakancsot viselt, ami azonnal szimpatikussá tette Lili számára.

– Te meg ki vagy?

Észre se vette, hogy amíg ő a vitatkozó fiúkat leste, a lány meglepte őt a másik oldalról. Lili bosszús lett. Elkapták!

– Azt kérdeztem, ki vagy, és hogyan tudtál ide lejutni?

A lány sokkal csinosabb volt nála. Persze nagyjából minden általa ismert lánynál csinosabb volt. Szőke hajában Lili még némi csillámot is felfedezett, a ruhája pedig olyan volt, mint egy tinifilm hősnőjének az öltözéke. Lili nem tudta eldönteni, hogy vajon a hófehér cipőhöz viselt ruha egy top és szoknya kombó, vagy egy jól szabott rózsaszín kisestélyi. A lány jókora mobilt tartott a kezében, rajta plusz akkumulátorral. Lili ilyet eddig csak instacelebek mobilján látott.

– Csak lejöttem a lépcsőn – kapta össze magát. – Ez a raktár legalsó szintje, és…

– Nem, ez nem a raktár legalsó szintje!

– Marci vagyok – lépett hozzá a barátságos hangú fiú. – Ő Kitti, ő pedig…

– Penge – vágott közbe gyorsan a Naruto-pólós fiú. – Penge vagyok!

– Igen, Penge. Te pedig…

Lili nem felelt.

– Eltévedtél?

A Marcinak nevezett fiú gyanúsan kedves volt, az instalány érthetetlenül arrogáns, a harmadik furán izgatott. Ez utóbbit abból vette le Lili, hogy egyfolytában csipszért nyúlkált a zacskóba, aztán mindig félbehagyta a mozdulatot. A Kitti nevű lány összefont karral, ellenségesen méregette őt.

– Szóval? – kérdezte türelmetlenül.

Lili visszakérdezett:

– Ez valami titkos hely?

A három gyerek összenézett. Látszott rajtuk, hogy nem igazán akarnak válaszolni. Lili épp egy újabb kérdéssel akarta lerohanni őket, amikor egy tenyér nehezedett a vállára.

– Nekem segítenek!

Mintha hordóból jött volna a hang. Lili megperdült, és mint amikor váratlanul fal kerül az ember elé, és majdnem beleveri az orrát, hátrahőkölt. Óriási termetű öregember magasodott előtte.

Olyan ruhát viselt, amilyet a hivatalnokok a régi filmekben: buggyos fekete nadrág, fehér ing, hózentróger. Fiatal korában talán díjbirkózó lehetett, mert akkora volt, mint egy szekrény. Két ujjával az asztal sarkát is képes lenne letörni, gondolta Lili. De nem ettől rémült meg igazán, hanem attól, hogy egy fura szerkezet látszott a bácsi arcán.

– A Portaszolgálattól jöttem – folytatta az öreg –, és tudtommal neked itt nincsen semmi keresnivalód!

– Az apukám itt dolgozik – vágta rá Lili, és a hangja újra dacosan csengett. Az apró, dobozszerű tárgyat figyelte, ami a bácsi szemét takarta. Lapos volt, négyzet alakú, és egy menetes kitüremkedés látszott rajta, mintha belecsavaroztak volna valamit egykor.

– Itt ugyan nem dolgozik az apukád!

– De igen! Itt dolgozik! Fönt a nyolcadikon!

– A nyolcadik az nem a raktár! – csattant fel szigorúan az öreg. – Én viszont itt dolgozom, és mivel én szabom meg, hogy kik tartózkodhatnak idelent, pontosan tudom, hogy te nem tartozol közéjük!

Lili elsápadt. Megkerülte a bácsit, fölszáguldott a lépcsőn, és csak akkor torpant meg, amikor már a lifthez ért. Végül ahelyett, hogy beszállt volna a felvonóba, dacosan visszafordult. Úgy döntött, inkább visszamegy, és megmondja a magáét ennek a géparcú embernek.

Aztán döbbenten megállt.

A fal, amin nemrég még ott feketéllett a nyílás, mögötte az ősöreg lépcsőkkel, most simán és egybefüggően húzódott előtte. Semmi nem utalt arra, hogy itt valaha is lett volna ajtó.

3.

Lili egész este a neten böngészett. Mítoszvadászokról szóló cikkek után kutatott, és utánanézett a Gellért-hegy boszorkányának is. Az előbbiekről csak filmes hivatkozásokat talált, az utóbbiról viszont rengeteg mindent.

– Kész a vacsora!

– Nem megyek! Haragszom!

– Én haragszom! De ha velünk eszel, megbocsátok!

– Akkor inkább haragudj tovább!

Lehajtotta a laptopja tetejét, hátradobta magát, és Miss Kate Warne-ra gondolt. Valamint, hogy egy igazán különös esettel áll szemben. Az apja ugyanis kerek perec kijelentette, hogy a raktár ötszintes, és nincs alatta semmi.

– Arról nem is beszélve – folytatta a férfi, miközben már hazafelé zötyögtek a 19-esen –, hogy nincs olyan, hogy raktár és alatta még egy raktár. Ha lenne ott még egy mínusz emelet, akkor a számozásnak is ott kéne kezdődnie, érted? És akkor a mínusz hatodik lenne a földszint. De ahogy már mondtam, a raktár ötszintes, tehát nincs alatta semmi, főleg nem egy újabb raktár. Egyébként is, honnan jut ilyesmi az eszedbe?

Lili nem felelt. Épp elhaladtak a Gellért-hegy előtt, és ő kibámult a villamos ablakán. A reggeli csődületnek nyoma sem volt.

– Szóval? – faggatta az apja. – Honnan jutnak ilyenek az eszedbe?

– Csak úgy – vonta meg a vállát Lili. – Szívesen bejárnám azt a másik raktárat is.

– Mármint a nem létezőt, a mínusz hatodikon? Figyelj! – Az apja közelebb hajolt. – Ne haragudj a vitánkért, oké?

– Oké.

– A raktár alatt pedig tényleg nincs semmi. Legfeljebb mészkőbarlangok és török kori járatok, meg ilyenek.

– A Mítoszvadász Központról tudsz valamit?

– Mi?! – A férfi meghökkent. – Tényleg, honnan jutnak az eszedbe ezek a képtelenségek?!

– Tudsz vagy nem tudsz?

– Figyelj! Ha ezeket most azért találod ki, hogy jobban odafigyeljek rád, akkor ne tedd! Figyelek rád enélkül is. Oké?