Fiona McArthur

Levél, válasz nélkül

Alison Roberts

Férjül veszlek

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any formWithout limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Fiona McArthur, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A SZÍVHANG 706. eredeti címe: The Midwife’s Secret Child

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Harlequin Books S. A., 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Szívhang 707. eredeti címe: The Brooding Heart Surgeon

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 706–707. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-677-7

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Fiona McArthur

Levél, válasz nélkül

1. FEJEZET

Péntek

Faith Fetherstone az órájára pillantott. A Binimirr-barlangrendszerbe szervezett túra gyülekezőhelyén állt, egy kioszkban, Lighthouse Baytől tíz kilométerre délre. Ma ő lesz a túravezető.

Megigazgatta lófarokba kötött haját, és lopva szemügyre vette a vegyes társaságot. Egy fiatalember a körmét rágta, és összeráncolt homlokkal bámult a barlang szája felé – odalent figyelnie kell majd rá, mert valószínűleg klausztrofóbiás. Aztán ott volt a hetvenéves Barney Burrows, egy élénk szemű, szikár úr, aki fiatalkorában gyakran járt barlangokban, most épp egy negyvenes, alacsony, molett nővel beszélgetett, aki a két tizenéves fiával jött el a túrára. Egy fiatal, hátizsákos turistapár várakozóan mosolygott; akcentusuk alapján kelet-európaiak lehettek, de jól beszéltek angolul.

Faith mozgást látott a szeme sarkából. Odafordította a fejét, és rögvest eltűnt az arcáról a mosoly.

Sötét hajú, atletikus, római orrú férfi lépett be a kioszkba, és felé nézett. Telt, érzéki ajka körül, melyet Faith soha nem tudott elfelejteni, kemény vonás látszott.

De régen is volt! Az a néhány boldog nap, és aztán a titokzatos telefonbeszélgetés, mely véget vetett mindennek… És Faith többé nem látta a férfit.

Most újra itt van Lighthouse Bayben. Vajon miért? Amikor a tekintetük találkozott, Faith bőre bizseregni kezdett, és megrohanták az együtt töltött csodálatos napok emlékei. Úristen, az a naiv kis húszéves lány, aki akkoriban volt… A férfi pedig már huszonnyolc éves, világlátott ember.

Ennek azonban már majdnem hat éve.

Raimondo Salvanelli újra Ausztráliában van?

Annak idején a férfi kilépett az életéből, hogy visszatérjen Olaszországba, és feleségül vegyen egy másik nőt.

Faith talán bánta már az akkori rajongását, de soha, soha nem bánta meg a következményeit. Raimondo távozásával viszonylag hamar megbékélt, és elfogadta, hogy számukra nincs happy end. Csak egy épp nem praktizáló olasz orvos és egy ausztrál szülésznő románca, akik együtt töltöttek néhány éjszakát.

Raimondo azt mondta, soha nem jön vissza. Vajon miért gondolta meg magát?

A kislánya apja újra itt van Ausztráliában, és a következő egy órában mögötte fog kúszni a sötétben! Ház ez szuper!

De miért pont most? És vajon ez mit jelent Chloe számára? Vagy az ő számára?

Amikor Faith levélben értesítette a terhességéről, Raimondo nem méltatta válaszra. Még Chloe születése után sem reagált a rövid üzenetére. Olyan jéghideg hallgatással fogadta hírt, amit a lány soha nem nézett volna ki belőle.

Raimondo sötét tekintete most lassan végigvándorolt rajta. Szeme összeszűkült, arca még jobban elkomorult. Látszott, hogy valami nincs rendben.

Faitht hirtelen elfogta az anyai féltés, a lélegzete felgyorsult.

Raimondónak vannak jogai Chloe-val kapcsolatban, ott a neve az anyakönyvi kivonaton.

Zavartan félrenézett, és észrevette, hogy Dianne, a barátnője és főnöke az óra felé mutogat. A létszám teljes, indulniuk kell. A többin ráér majd később agyalni.

Faith megnyalta kiszáradt ajkát, megköszörülte a torkát, és figyelmet kért. Pár szóval bemutatkozott, aztán felhívta a résztvevők figyelmét a falon lógó sisakokra, fejlámpákra, térd- és könyökvédőkre, melyek viselése kötelező a túra során.

Miközben a túrázók kiszolgálták magukat, lassan odasétált Raimondóhoz, és átadott neki egy sisakot.

– Szia, Raimondo!

– Szia, Faith!

Faith már attól libabőrös lett, ahogy a férfi kiejtette a nevét az olasz akcentusával.

– Nem számítottam rád. – A csoport felé intett a fejével. – Mint látod, én vagyok a felelős, hogy ezek az emberek épségben visszajöjjenek a felszínre, szóval nem lenne jó, ha valami elterelné a figyelmemet. Majd később beszéljünk, ha ezért vagy itt.

Csend.

– Persze – mondta aztán Raimondo.

Faith biccentett.

– Remélem, élvezni fogod a túrát.

Raimondo oldalra döntötte a fejét.

– Legutóbb is élveztem.

Faith elfordult, sorra ellenőrizte a túrázók sisakját, aztán a csoport élén belépett a barlang bejáratán.

– A Binimirr szó az őslakosok nyelvéből származik, és azt jelenti, „hosszú lyuk”. A törzsek már évezredek óta ismerhették a barlangot. Az európai telepesek idejéből feljegyezték, hogy egy magányos lovas fedezte fel előbb a mészkőalakzatokat, majd 1899-ben a barlangokat is feltárták – kezdte a túravezetést.

Ahogy egyre beljebb hatoltak, Faith nyugtalanságot látott néhány arcon.

– Ha valaki kicsit is bizonytalannak érzi magát, maradjon a közelemben. Ígérem, megéri a fáradságot.

A levegő egyre hűvösebb lett. Amikor elértek arra a helyre, ahol a kövezett út véget ért, Faith a biztonság kedvéért még egyszer létszámellenőrzést tartott, majd leguggolt, és átcsúszott a korlát alatt, aztán oldalvást átbújt egy hasadékon. Ott megállt, hogy bevárja a többieket, majd folytatták útjukat.

Egy útelágazásnál ismét megállt, és felhívta a figyelmet a pompásabbnál pompásabb cseppkőképződményekre.

– Most e mellett a sziklafal mellett megyünk lefelé. Az ösvény szűk, de kérem, ne nyúljanak a csillámló sziklákhoz, ezek nagyon törékeny kristályok.

Tíz perc múlva a kanyargós, lejtős ösvényen egy nyíláshoz értek, mely hosszúkás, tágabb üreggé szélesedett. Megkönnyebbült sóhajok hangzottak fel, hogy végre több a hely.

– Most egy olyan folyó medrében állnak, amely már évezredekkel ezelőtt kiszáradt.

Ahogy továbbmentek, a járat ismét összeszűkült.

– Ez most kicsit nehezebb lesz – figyelmeztette Faith a csoportot. – Itt csak kúszva lehet előrejutni.

Sokszor megtapasztalta, hogy ilyen helyzetben pillanatok alatt elhatalmasodhat az emberen a klausztrofóbia. Most is megkönnyebbült hangokat hallott, amikor végre mindenki átjutott a szűk járaton, és újra egy tág csarnokban voltak.

Faith megköszörülte a torkát.

– Most kapcsoljuk le a lámpákat, csak üljünk egy kicsit csendben a Földanya gyomrában, és éljük át ezt a csodát. Utána elmesélek egy legendát a jó és gonosz szellemekről.

A fények kialudtak, és a csoport elcsendesedett a sűrű sötétségben.

Faith lehunyta a szemét. Mindig különösen békésnek találta ezt a pillanatot. Mélyen beszívta a párás levegőt, belemarkolt a folyómeder homokjába, élvezte ujjain a hűvös tapintását, és hálát adott a földöntúli hatalmaknak, hogy része lehet ebben az élményben.

2. FEJEZET

Raimondo Bruno Salvanelli behunyta a szemét, amikor Faith simogató, lágy hangja megszólalt mellette a sötétben, és a barlang történetéről beszélt. Ő már hallotta tőle ezt a történetet – kettesben…

A sydney-i repülőtéren ismerkedtek meg. Találkozott a tekintetük; Faith rámosolygott, és amikor kiderült, hogy mindkettejük járata késik, Raimondo meghívta egy kávéra. Órákkal később együtt vacsoráztak a reptéri bárban, és Faith egyre jobban rabul ejtette, ahogy csillogó szemmel mesélt neki Lighthouse Bay természeti szépségeiről, a szülésznői munkájáról, a barlangtúrákról és az élet szeretetéről.

Aztán újra elhalasztották a járataikat, és együtt töltötték az éjszakát egy reptéri szállodában. Raimondo két nappal késleltette a hazatérését Olaszországba, és kettesben elvonultak egy sziklákon álló kis házhoz, ahol újra átadták magukat a szenvedélynek. Később Faith magával vitte egy barlangtúrára, és a természet csodái iránti lelkesedése ismét magával ragadta Raimondót.

A bátyja telefonhívása azonban visszarántotta a valóságba. A nagyapjuk haldoklott – az az ember, aki hétéves koruk óta nevelte őket. A hír hideg zuhanyként érte Raimondót, és elsöpörte az álmait. Teljesítenie kellett a kötelességét – nem volt más választása, mint örökre búcsút mondani Faithnek.

Tudta, hogy soha nem térhet vissza hozzá, mert két különböző világból származnak, és mert ő ígéretet tett haldokló nagyapjának. Olyan ígéretet, amely pusztító erejűnek bizonyult őrá, a jövendőbeli feleségére és Faithre nézve.

Rövid ausztráliai tartózkodása után a szíve már nem volt szabad, amit a felesége is megérzett, és rideggé vált. Mindehhez járult még az ikerbátyja tragédiája is. Raimondónak kellett átvennie a családfői szerepet, amíg Dominico ki nem heveri a szörnyű veszteséget.

Akkoriban lehetetlennek tűnt, hogy visszatérjen Ausztráliába, és egyébként is, Dominicónak igaza lehetett, amikor úgy vélte, Faith azóta már biztos férjhez ment. Aztán csak teltek-múltak az évek, és Raimondo karrierje új irányt vett: rászorulók háziorvosaként vállalt munkát, emellett időnként nemzetközi segélyszervezeteknél önkénteskedett, arra nem jutott ideje, hogy puszta szeszélyből elrepüljön a világ túlsó felére.

Szóba sem jöhetett, hogy Faithszel közös jövőjük legyen: a lány Ausztráliában élt, ő pedig örökre Olaszországhoz volt kötve.

Lehet, hogy tévedett?

Soha nem jött volna vissza, ha nem jut a fülébe a hír.

A hír, amelyet nem tudott elhinni. Amelynek feltétlenül utána kellett járnia.

Egyik kolléganője, aki részt vett egy esküvőn Ausztráliában, megemlített egy Lighthouse Bay nevű helyet.

– Ó, te ismered Lighthouse Bayt?

– Igen, ott volt az esküvő. Mesés hely!

Raimondo nem tudta megállni, hogy ne kérdezze meg, nem találkozott-e egy bizonyos Faithszel – és a válasz hallatán először szóhoz sem jutott.

– Igen, volt ott egy Faith nevű nő, ő volt a koszorúslány. Nagyon aranyos a kislánya.

– Akkor férjnél van?

– Nem, egyedülálló anyuka. A kislány úgy ötéves lehet.

Raimondo azonnal lefoglalt egy repülőjegyet, és Ausztráliába repült.

És most itt ült a barlang sötétjében, és hallgatta, ahogy Faith ősi legendákat mesél a hely múltjáról.

– Na, most már felkapcsolhatjuk a lámpákat – mondta, amikor befejezte.

A csoport lassan továbbhaladt a hol szűkebb, hol tágabb föld alatti járatokon, és Raimondo nagyon várta már, hogy négyszemközt beszélgethessen a nővel, aki még most, hat év után is ugyanolyan igéző hatással volt rá, mint azokban a felejthetetlen napokban.

Amikor újra kiértek a napsütésre, és a csoport szétszéledt, Faith munkája is véget ért.

Csak egyvalaki maradt mellette a csoportból.

Faith felemelte a fejét, és határozottan Raimondóra nézett.

– Szóval, miért vagy itt?

A férfi kávébarna szeme kifejezéstelenül nézett vissza rá.

– Mert hallottam, hogy van egy gyereked.

Hallotta?

– Megírtam, nem? Kétszer is. Egyszer amikor megtudtam, hogy terhes vagyok, és aztán nem sokkal a szülés után. Ez öt éve volt.

Raimondo megrázta a fejét.

– Nem kaptam meg a leveleket. – Aztán úgy tűnt, csak most fogja fel Faith szavainak súlyát. – Madonna…!

– Chloe. Chloe a neve, nem Madonna – javította ki Faith kissé ingerülten, miközben törte a fejét, mi történhetett. – Kétszer is írtam neked.

Mindketten hallgattak, aztán Raimondo halkan megszólalt:

– Szóval úgy van, ahogy sejtettem? Az enyém?

– Nem. Csináltál egy gyereket, de ő az enyém. – Faith csodálkozott rajta, hogy sikerült megőriznie a nyugalom látszatát, miközben a szíve hevesen kalapált. – Már majdnem ötéves. Chloe Fetherstone-nak hívják.

Raimondo megragadta a nő csuklóját.

Faith a férfi ujjaira nézett, majd felvont szemöldökkel állta a tekintetét.

Raimondo végül elengedte. Faith továbbsétált, ő pedig tartotta vele a lépést.

– Hová küldted azokat a leveleket?

– Rád kerestem az interneten. Tudtam, hogy firenzei vagy. Két levelet írtam nyolc hónap különbséggel. De ne értsd félre, nem akartam tőled semmit, csak tájékoztatni akartalak, mert gondoltam, tudnod kell róla.

Raimondo arca ismét kifejezéstelenné vált.

– Nem találtad furcsának, hogy nem válaszoltam?

– Dehogynem. Bár én nem a „furcsa” szót használtam volna, inkább a „közömbös”-t. Elég nagy csalódás volt. – Megvonta a vállát. Régen volt, és ő már túl van rajta. – Azt mondtad, nem jössz vissza, szóval nem voltak nagy elvárásaim. Én megtettem a magamét, az már nem az én hibám, ha te nem.

Raimondo a hajába túrt.

– Nem teljesítettem a kötelességemet – mondta rekedten. – Bocsánatot kérek. De ez… bonyolult.

Faith keserűen felnevetett. Szóval ilyen újra találkozni egy szeretővel abból az időből, amikor még elég fiatal és ostoba volt ahhoz, hogy teherbe essen.

– Nyugodtan szedd össze a gondolataidat.

Amikor Raimondo nem szólt semmit, Faith a kioszkra nézett.

– Add a sisakodat és a fejlámpádat. Összeszedem a cuccomat, és beülünk valahova kávézni.

Amikor visszatért a kioszkból, Raimondót nyugtalan járkálás közepette találta. Látszott, hogy nagyon feszült.

– Melyik a kocsid? – kérdezte Faith.

Raimondo egy fekete, sárfoltos Mustang Shelbyre mutatott – olyan modell, amelyet ritkán látni errefelé. Persze nem meglepő, hogy Raimondo drága, mutatós sportkocsit bérelt. Évekkel ezelőtt, amikor Faith rákeresett az interneten, hamar kiderült, hogy befolyásos, dúsgazdag gyógyszergyáros család tagja. Talált képeket Raimondóról és a bátyjáról, valamint egy idősebb, széles vállú férfiról, akinek szögletes álla megalkuvást nem ismerő elszántságról tanúskodott. Utóbbi az időközben elhunyt nagypapa lehetett. A három férfi között szembeötlő volt a hasonlóság.

– Szokatlan választás az itteni útviszonyokra, de illik hozzád.

– Miért? – kérdezte Raimondo komoran.

– Hát mert drága. Sötét. És jó nagy – felelte Faith mosolyogva.

A férfi úgy nézett rá, mintha nem tudná, mihez kezdjen vele. Valószínűleg megváltozott: az egykori kedves, naiv teremtésből magabiztos nővé érett.

– Üljünk be az öbölparti kávézóba. Ott találkozunk.

– Követlek. – Raimondo megérintette Faith kezét. – Mikor találkozhatok a lányunkkal?

– Hamarosan. Majd megmondom, ha beszéltünk.

Raimondo morcos tekintete felgyorsította Faith pulzusát. Nem ismerte erről az oldaláról, de lenyelte a csípős megjegyzést, mely a nyelvére kívánkozott. A férfinak sem lehet könnyű.

– Látni fogod.

Ha jól viselkedsz, tette hozzá majdnem.

– Faith! – hallatszott ekkor Dianne riadt kiáltása.

Faith megpördült, és a kioszkhoz rohant, Raimondo a nyomában.

Barney, a csoportból ismert kedves idős úr ott feküdt a földön, ráncos arca kékesnek tűnt. Dianne letérdelt mellé, és finoman megrázta a vállát. Mellette volt a vészhelyzeti táska, most idegesen babrált a zárral, szeme tágra nyílt az ijedtségtől.

– Egyszer csak összeesett, és amikor megfordítottam, már kezdett kékülni.

– Hívd a mentőket, és gyere vissza azonnal, addig mi ellátjuk – mondta Faith, aztán letérdelt, arcát a férfi orrához és szájához tartotta, majd megrázta a fejét, jelezve, hogy nem lélegzik.

Raimondo a férfi fölé hajolt, és megkezdte az újraélesztést. Faith elővette a táskából a lélegeztetőballont és a maszkot. Felváltva masszírozták a férfi mellkasát és fújtak levegőt a szájába, de négy sorozat sem hozott javulást.

– Már úton van a mentő! – kiáltotta Dianne feléjük szaladva.

– Van itt defibrillátor? – kérdezte Raimondo.

Faith legszívesebben a homlokára csapott volna, hogy ez nem jutott eszébe még azelőtt, hogy elküldte Dianne-t telefonálni. Minden egyes percben, mialatt a beteg nem lélegzik, tíz százalékkal csökken a túlélés esélye.

– Van – felelte Dianne, visszarohant a kioszkba, és hamar újra megjelent a kis sárga táskával.

– Remek! – mosolygott rá Raimondo. – A következő két sorozat után át tudná venni a lélegeztetést, hogy én meg átvegyem Faithtől a szívmasszázst? Addig ő előkészíti a defibrillátort.

Amikor a defibrillátort bekapcsolták, a gépi hang figyelmeztetett, hogy ne érjenek a beteghez, a készülék elemzi a szívritmust.

– El a betegtől! – mondta Raimondo élesen.

Mindhárman hátradőltek, és Faith imát küldött az ég felé, hogy az áramütés újra beindítsa a férfi szívverését.

Raimondo Dianne-hez fordult:

– Mikor a gép azt mondja, „sokk”, húzódjon el, és ne érjen a beteghez. A sokk után két percig újraélesztünk, aztán a gép megint elemzi a szívműködést, mi pedig addig várunk. Ha a gép azt mondja, „nincs szükség sokkra”, folytatjuk a szívmasszázst.

– Sose gondoltam volna, hogy valaha használni fogjuk ezt az izét – mondta Dianne remegő hangon.

„Felkészülés a sokkolásra” – szólt most a gépi hang.

– Vissza! – parancsolta Raimondo.

A gép figyelmeztető csipogása egyre hangosabb lett, aztán az áramütés hatására a beteg teste nagyot rándult, majd a mellkasa furcsa, gurgulázó hanggal megemelkedett, ahogy reszketegen beszívta és kieresztette a levegőt.

Faith Raimondóra pillantott.

– Hála istennek! – mondták egyszerre Dianne-nel.

– Sì. – Raimondo felemelte a fejét. – Mindjárt itt a mentő.

A távolból már hallották a szirénát.

– Fordítsuk az oldalára? – kérdezte Faith.

– Igen.

Ahogy megfordították, Barney érthetetlenül motyogott valamit.

Faith föléje hajolt.

– Semmi baj. Rosszul lett, de most már jobban néz ki. Mindjárt ideér a mentő, és beviszi a kórházba.

A férfi nagy nehezen kinyitotta a szemét.

– Faith… maga az…? Köszönöm.

– Mindannyian segítettünk. Feküdjön nyugodtan, hamarosan kap oxigént és fájdalomcsillapítót.

– Köszönöm.

Barney sóhajtva lehunyta a szemét; látszott, hogy nagy fájdalmai vannak.

Megérkezett a mentő, Raimondo tájékoztatta a személyzetet a történtekről, Faith pedig a kioszkba ment Dianne-nel, hogy készítsen neki egy teát. Az idős hölgyet láthatóan megviselte a nagy izgalom, és Faith maga is remegett még.

– Milyen szerencse, hogy volt itt egy orvos! – sóhajtott Dianne.

– Bizony.

Faith tudta, hogy Raimondo befejezte az orvosi tanulmányait, de feltételezte, hogy a családja gyógyszergyárában dolgozik. A lenyűgöző magabiztosság azonban, amivel az iménti helyzetet kezelte, másra engedett következtetni.

– És hogy még ismered is! – lelkendezett Dianne. – Olyan nyugodt volt, és te is, kedvesem. Nagyon örülök, hogy mind a ketten itt voltatok.

Könnyes lett a szeme, mire Faith megszorította a kezét.

– Te is nagyszerű voltál, Dianne. Barney-nak szerencséje, hogy volt defibrillátor. És hogy ilyen hamar kihívtad a mentőket.

– Jó csapat voltunk – bólintott Dianne, és mély levegőt vett.

Raimondo jelent meg az ajtóban. Faith arcon csókolta Dianne-t.

– Akkor én megyek, ha nem bánod.

– Jól van. – Dianne vett még egy mély lélegzetet, és mosolyt erőltetett az arcára. – Micsoda nap!

– Remekül csinálta – mondta Raimondo Dianne-nek. – És Faith is.

Faith felemelte a defibrillátort.

– Kicserélem a tapaszokat a kórházi készletből, és visszahozom – mondta.

Raimondo bólintott.

– Megtettük, amit kellett. Köszönöm.

Rámosolygott Dianne-re, aki viszonozta a mosolyt, és láthatóan el volt bűvölve.

– Én is köszönöm, doktor úr.

Faith a szemét forgatta.

– Nekünk most mennünk kell – mondta, és elhagyta a kioszkot.

3. FEJEZET

Raimondo tekintete követte a parkoló kavicsos útjain lépkedő Faitht. Magas, nádszálkarcsú testének természetes kecsessége megdobogtatta a szívét. Milyen bolond volt, hogy nem jött vissza annak idején – és nemcsak Faith, hanem Chloe miatt is. Bárcsak tudta volna!

Beült a kocsiba, beindította a motort, és követte Faith kocsiját Lighthouse Bay felé.

Faith olyan, amilyennek az emlékeiben őrizte, csak az évek során még szebb, még magabiztosabb és szeretnivalóbb lett. Komolyan azt hitte, hogy valaha is el tud felejteni egy ilyen nőt?

Belemart a lelkifurdalás. Magára hagyta egy gyerekkel! A könnyelműségével mindkettejük jövőjére rányomta a bélyegét.

De noha ma váratlanul jelent meg itt, Faith nem kritizálta. Kedvesen és értelmesen beszélt vele, látható harag vagy bosszúvágy nélkül, pedig minden joga meglett volna hozzá. Raimondo nem ismert olyan nőt, aki ilyen nagylelkűen kezelte a volna a helyzetet.

Meg akarta érteni, miért ragadta meg annyira Faith Fetherstone. És persze többet akart tudni a kislányukról.

Régóta szeretett volna gyereket, de a Maria mellett szerzett tapasztalatok elvették a kedvét egy újabb házasságtól, így a dologból nem lett semmi. Hirtelen beleborzongott a gondolatba, hogy már öt éve apa.

De mi lesz, ha Chloe félni fog tőle? A magas, idegen férfitól, akinek szinte semmi tapasztalata a gyerekekkel? Csak az egyetlen unokaöccse ült a térdén – és ez az unokaöcs már nincs többé. Raimondo olyan családból származott, amelynek mindene megvolt, kivéve a legfontosabbat: a következő generációt.

Még jól emlékezett rá, milyen érzés volt a szülei halála után szembenézni a szigorú nagyapjával, aki onnantól az ő és a bátyja életét irányította. A kötelességtudat mindennél fontosabb volt ebben a családban, az engedékenységet gyengeségnek tekintették.

Borzongás futott végig rajta, és szorosabban markolta a kormányt. Mi van, ha a lánya meglátja benne a nagyapját?

Nem, Faith majd átsegíti a kezdeti nehézségeken, nyugtatta magát. Először azonban meg kell győznie, hogy nem akar neki ártani. Érthető, ha pontosan tudni akarja, mire készül, mielőtt odaengedi Chloe-hoz.

Negyedórával később leültek a tengerparti kávézóban.

Raimondo teljesen nyugodtnak tűnt, és Faith irigyelte érte, mert ő maga nagyon is ideges volt.

– Mit szól a feleséged, hogy átrepülöd a fél világot, csak mert felmerült a gyanú, hogy van egy gyereked? – kérdezte csípősen, amiért rögtön meg is haragudott magára.

Odajött a pincérnő, és felvette a rendelést. Amikor távozott, Raimondo néhány pillanatig az asztalt bámulta, majd Faithre nézett.

– Egy év után érvényteleníttettük a házasságot. Teljesítettük a törvényes kötelezettségeinket a nagyapám végakaratának megfelelően, úgyhogy nem kellett tovább fenntartanunk a látszatot.

– Érvényteleníttettétek? Törvényes kötelezettségeiteket? – bámult rá Faith, akit meghökkentett ez a hivatalos megfogalmazás.

Raimondo megvonta a vállát.

– Nagyapám elhatározta, hogy a házasságunkkal és a születendő utódokkal egyesít két nagy olasz családot. Mert ha nem születik gyerek, a vállalat irányítása a firenzei ágról egy római unokatestvérre szállt volna. Ez a házasság volt az utolsó kívánsága, és mivel a bátyám és a felesége akkor még gyermektelenek voltak, nem tagadhattam meg tőle a halálos ágyán. De ezt elmondtam neked annak idején.

– Igen, azt mondtad, Olaszországhoz köt az életed, és meg kell nősülnöd, mert ez a család érdeke.

Raimondo bólintott.

– A házasságot az eltitkolt meddőség miatt nyilvánították érvénytelenné. A volt feleségemnek nem lehet gyereke, és mivel boldogult nagyapám kívánsága szerint ennek a házasságnak az utódnemzés lett volna a lényege, a bíróság simán érvénytelenítette.

Te jó ég, milyen ridegen hangzik! – gondolta Faith. És ez az ember a lánya apja?

A hideg futkosott a hátán, és az arcára is kiülhetett a viszolygás, mert Raimondo azt mondta:

– Ne ítélj el ezért. Maria sosem akart engem, és gazdagabban ment, mint ahogy jött. Azóta újra férjhez ment, és minden jót kívánok neki.

– Milyen nagylelkű vagy!

– Főleg, mivel megcsalt a házasságunk alatt. – Raimondo ideges kézmozdulatot tett. – De mindegy, ne foglalkozz ezzel. Úgy látszik, megvan az a rossz szokásom, hogy olyan nőnek mutogatom a lelkem, akit alig ismerek. Hat éve is és most is. Bocsánat.

– Az én hibám, hogy megkérdeztem – felelte Faith. – De legalább most már kicsit többet tudok rólad. Tényleg nem kaptad meg a leveleimet?

– Tényleg nem. Sajnálom. De van egy tippem, hogy ki kapta meg helyettem.

– A feleséged?

Raimondo fintorogva bólintott.

– Biztos nehéz megérteni, miért volt ilyen kegyetlen, de nagyon szenvedett a meddőségétől, és az, hogy nekem gyerekem lesz, eléggé bánthatta. – Faith szemébe nézett. – Nagyon sajnálom, hogy nem voltam melletted, amikor szükséged lett volna rám.

– Itt volt Isabel néném, ő segített. Még mindig ő a legfőbb támaszom. Bár fiatalabb, mint az anyukám, mindig is úgy tekintettem rá, mintha az anyám lenne. Jól kijövünk egymással.

– Nincs szükséged másra? – kérdezte Raimondo, és a hangjából furcsa keserűség áradt.

– Nagyon jól megvagyunk.

– Mesélj a terhességről! A szülésről. Chloe gyerekkoráról – kérte Raimondo, és a tekintete megenyhült. – A lányodról.

Ez az egyes szám második személy jólesett Faithnek: úgy érezte, Raimondo igyekszik az ő szempontjából nézni a dolgokat. De nem szabad túlságosan ellágyulnia ettől a gesztustól! Még nem bízhat meg a férfiban.

Hol is kezdje?

– Itt született a Lighthouse Bay Kórházban. Vízben szülés volt. Életem legcsodálatosabb napja.

Faithnek könnyes lett a szeme az emléktől. Az első pillanatok a kislányával, az aprócska, rózsaszín lénnyel, aki a csupasz melle közt fészkelt. Még ma is érezte az orrában édes illatát, ujjaiban pelyhes kis fejének tapintását, hallotta halk szuszogását. Chloe születése olyan csoda volt Faith számára, amit soha nem fog elfelejteni.

Az is eszébe jutott, milyen büszke volt magára, de ezt nem mondta el Raimondónak. Túl személyes, túl intim. Ehelyett azt mondta:

– Két nap múlva lesz a születésnapja.

Raimondo előrehajolt, a szeme csillogott.

– Két nap múlva?

– Igen, november 17-én.

– Ott lehetek, amikor ünneplitek?

Faith belátta, hogy nincs joga kizárni Raimondót, az aggodalmai ellenére sem.

– Ez csak rajtad múlik. – Határozottan ránézett. – És persze Chloe-n. Meddig akarsz Ausztráliában maradni?

– Egy hetet terveztem. Jövő pénteken repülök vissza.

Egy hét még kibírható, vélekedett Faith. Egy hétig még meg tudja védeni magát az érzésektől, amelyek újra a szívébe férkőztek a vastag falakon keresztül, amelyeket Chloe születése óta épített maga köré.

Aztán Raimondo eltűnik, és az életük remélhetőleg visszazökken a rendes kerékvágásba. Ő nem költözik Olaszországba, Raimondo pedig nem költözik Lighthouse Baybe.

A férfi most hátradőlt, és az arcát fürkészte.

– Milyen? Mármint a lányunk.

Faith napestig tudott volna beszélni Chloe-ról.

– Sötét haja van, zöld szeme, hosszú szempillái.

– Mint neked.

– Aranyos, pimasz kis csajszi, mindennap sok örömet szerez nekünk. – Faith mosolyogva ingatta a fejét. – Amikor olyan viccesen nevet, mindig rájövök, milyen csodálatos dolog anyának lenni.

Raimondo olyan áthatóan nézett rá, hogy Faith feszengeni kezdett.

– Nagyon szereted.

– Jobban, mint az életemet.

Hirtelen baljós előérzet lett úrrá Faithen, ma már másodszor, és remegni kezdett.

Raimondo átnyúlt az asztalon, és a kezére tette a kezét.

– Soha nem tennék olyat, amivel bántanálak téged vagy őt – mondta csendesen, és őszintének hangzott. – Soha.

Faith bólintott.

– Remélem, hihetek neked.

De a rossz előérzet nem múlt el. Faith elhúzta tőle a kezét, és témát váltott.

– Hol laksz?

Raimondo a domb felé mutatott.

– A kórház vendégházában.

– A helyettes orvosaink is ott laknak.

– Tényleg? – mosolygott Raimondo. – És mi van az imádott kis kórházaddal?

Biztonságos téma, amiről Faith megint csak órákig tudna beszélni.

– Azóta kibővítették. Több mint száz gyerek születik benne évente.

– Ezek szerint lett elég orvos. Ha jól emlékszem, akkoriban létszámhiány volt.

– Sok minden változott, mióta itt jártál.

Ez enyhe kifejezés! Megváltozott ő maga is. Lett egy kislánya. Lett sok új család is a városban. Lett egy nagyszerű baráti köre, akikről a világért sem mondana le.

– Most már szülésznők vezetik az osztályt, orvosok csak vészhelyzet esetén jönnek.

– Szóval fölösleges lennék – mondta Raimondo mosolyogva.

– Sosem akartál itt dolgozni.

Vajon el tudná viselni, ha a férfi állandóan itt lenne?

– Igen, ez nem szerepelt a terveimben. Bár a válásom óta vállaltam helyettesi munkát odahaza, szegényebb külvárosokban, ahol sok a hátrányos helyzetű ember. És fejlődő országokban is dolgoztam, ahol sürgősen szükség volt humanitárius segítségre. A bátyám néha szabadságot vesz ki, és elkísér a különböző segélyszervezetekhez. Szeretem csinálni, jó érzés hasznosnak lenni. Na és mesélj, mi változott még itt az utóbbi években?

– Ellie, a főnököm férjhez ment, és a barátnőm, Catrina is.

– Á, Catrina! – Raimondo elmosolyodott. – Tulajdonképpen az esküvője miatt vagyok most itt. Egyik kollégám a vendégek között volt, tőle tudtam meg, hogy van egy kislányod.

Faith meglepve bámult rá. Itt volt Raimondo egyik ismerőse Trina esküvőjén?

– Beszélt rólam és Chloe-ról? Ki az a kolléga?

– Francesca Morannak hívják. Hallottam, hogy Lighthouse Bayt említi, és egyből felkaptam a fejem. Megkérdeztem, nem ismer-e véletlenül, és láss csodát…

– Értem. Akkor határoztad el, hogy visszajössz?

– Igen.

– És ha férjnél lennék?

– A kolléganőm azt mondta, egyedülálló anyuka vagy. És amikor mondta, hogy hány éves a kislányod, az elgondolkodtatott.

– Ennyi elég volt ahhoz, hogy átrepüld a fél világot, hogy a saját szemeddel lásd?

– Igen.

Faith figyelte Raimondo arcát.

– És utána tovább nyomoztál?

– Igen – mondta a férfi kifejezéstelen arccal. – Ezért is bocsánatot kell kérnem tőled.

Mintha az segítene! – gondolta Faith. De már régen eldöntötte, hogy nem fog megkeseredni. Úgysem lehet változtatni azon, ami megtörtént, és mi haszna lenne negatív gondolatokkal terhelni Chloe és a saját életét?

– Van valakid? – kérdezte halkan Raimondo.

Faith habozott.

– Nincs. Olyan értelemben, amire gondolsz, nincs.

Raimondón kívül nem nagyon volt más férfi az életében. Csak néhány futó kaland az egyetemen, és még jóval előtte, kisgyerek korában az apja, akire alig emlékezett, mert korán elhagyta őt és az anyját.

– Chloe-nak is jobb, ha nem kezdek olyan kapcsolatba, amiről nem tudom, meddig fog tartani.

Faith még mindig nem értette, hogyan tudott Raimondo akkoriban olyan könnyen áthatolni a védőfalain. Befogadott az otthonába egy idegen férfit, megnyitotta előtte a szívét, és odaadta a testét. Miért?

Mert Raimondo elbódította. Olyan volt, mintha tündérport szórt volna a szemébe: egyszeriben pezsgőn elevennek érezte magát, sokkal fogékonyabb lett a külvilág szépségeire. Raimondo csodálata egészen elvarázsolta.

De ez nem fog megismétlődni!

Faith homlokráncolva nézett a partra. A tenger most is kékebbnek tűnt, mint reggel, a virágok színesebbnek, a hullámok hangja tisztábbnak. A varázslat gyengébb volt, mint hat éve – de visszatért, és nem lehetett nem észrevenni.

Mindketten hallgattak, végül Faith törte meg a csendet.

– Ha férfitársaságra vágyom, ott vannak a barátnőim férjei. Meg azoknak a babáknak az apukái, akiket világra segítek.

Raimondo bólintott.