LEAH HAZARD

anyaméh

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Leah Hazard: Womb

The Inside Story of Where We All Began

Virago, London, 2023

Copyright © Leah Hazard, 2023

Hungarian translation © 2023 Sóskuthy György

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Nico Taylor – LBBG

Borítókép: detail of uterine wall viewed through a microscope, iStock

ISBN 978-963-604-288-2

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Da Silva Eszter

A szöveget gondozta Horváth Anita és Tóth Andrea

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Mindenkinek

A test nem mocskos. Nem megbocsátani való szenny.
A test nem bocsánatkérés.

SONYA RENEE TAYLOR:
The Body is Not an Apology

BEVEZETÉS

Az anyaméh nyomában

Hol ismerkedhetnénk meg jobban az anatómiával, mint egy, az emberi test csodáinak szentelt múzeumban?

A véletlen úgy hozza, hogy éppen ott találom magam egy ragyogó októberi reggelen, amikor még Edinburgh kőtornyai is kacsintgatni látszanak a hűvös őszi napsütésben. Korán érkeztem egy baráti találkozóra ebbe a városba, amelynek hátborzongató történelme hullatolvajokkal és kísértetekkel teli, és ahogy elhaladok a Royal College of Surgeons (Királyi Orvostudományi Egyetem) impozáns bejárata előtt, a küszöbön látható felirat túlságosan csábító ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyjam. „Hic sanitas” – hirdetik a járdába vésett betűk. Itt az egészség.

Tíz évvel ezelőtt a gyerekeimmel látogattuk meg a Sebészeti Múzeumot, és álmélkodva bámultuk – a múzeum brosúrájának megfogalmazását idézve – a „befőttesüvegekbe zárt dolgok” sorait, valamint véres sebek fölé görnyedő, frakkos orvosok papírmaséból készült, spotlámpákkal megvilágított diorámáit. Azóta kitanultam, és folyamatosan gyakorlom a szülésznői hivatást; dolgoztam terhességgondozásban, triázsközpontokban, szülőszobákon és klinikákon. Az anatómia iránti rajongásom csakhamar túltett lányaim ideiglenes érdeklődésén, és kifejezetten a szülészetre összpontosult. A női szaporító szervrendszer hivatásbeli megszállottja lettem – annak, ahogyan működik, és ahogyan megszűnik működni, ahogyan életet ad vagy halált hoz, ahogy egyenlő mértékben okoz örömöt és fájdalmat. Amikor belépek a múzeumba, ennek a könyvnek a gondolata az emberi test legcsodálatosabb és legkevésbé értett szervéről még a magzati fejlődés legkorábbi szakaszában van: az ihlet szikrája csupán, egy lehetőséggel teli pillanat. Ma azért vagyok itt, hogy megnézzem ezt a szervet közelebbről.

Megpillantom a második emelet hátsó vége felé mutató jelzéseket a szülészeti és nőgyógyászati kiállításhoz, és sietve arra indulok. Előbb azonban át kell jutnom a kiállításszervező által izgalmasabbnak és szexibbnek ítélt szervek sokaságán. Mint egy szupermarketben, ahol a legfinomabb csemegék vannak elöl és középen, a múzeumot a katonai orvostudomány jókora kiállítása nyitja. Szétrobbant koponyadarabok és amputált végtagok szemléltetik, az emberek milyen sokféleképpen bántották és gyógyították egymást a csatatéren. Ez a jelek szerint dicsőséges dolog. Végigsietek a folyosókon. Nem mintha nem nyűgöznének le, de ma valami mást keresek: a „gyengébbik” és „szebbik” nem részeit; olyan szerveket, amelyek részt vettek a szülés és a női életciklus szeszélyes változásainak káoszában.

Májak és belek között haladok tovább, itt egy perforált vakbél, ott egy szív, amelynek szürke, felfúvódott kamráin szúrt seb tátong. Az érsebészeti teremben lecsupaszított vénák és egy lábfej fogadnak, a szemészeti tárolókból élettelen szemek merednek rám, a száj- és állkapocssebészeti kiállításon torz állkapcsok kérnek figyelmet. Az urológiai teremben kicsit elidőzve húsz herét és jó néhány hímvesszőt számolok össze, egészségeseket és a betegség különböző stádiumaiban lévőket. Újra a térképemre pillantok, hogy megbizonyosodjak róla, nem tévesztettem-e el a célomat: de nem, tovább kell mennem, még hátrébb és hátrébb, a múzeum mélyére.

A hátsó lépcső mellett kiállított aneurizmák lenyűgöző sora mellett elhaladva befordulok egy sarkon, és végre itt van: Szülészet és Nőgyógyászat, a múzeum legkisebb részlege, mindössze négypolcnyi mintával. Igyekszem nem csalódni; megállok, és végigtanulmányozom az egyes üvegeket, minden szervnek megadva a kijáró tiszteletet, csodálva a nőket, akiknek testét a tudomány nevében megnyúzták és feldarabolták. Tizenhárom anyaméhet számolok – kevesebb van belőlük, mint a sarkon túl a herékből, állapítom meg –, némelyik miómáktól és rákos megbetegedésektől puffadt, és van egy, amelynek húsába még mindig be van ágyazódva a fogamzásgátló spirál vékony, fehér kígyója. Egy testetlen női nemi szerv még mindig hordoz egy tincset a meglepően világos, vörösesbarna szőrből: jelzőfény a múltból, melynek jelentése már elveszett. Nincsenek nevek, sem személyes adatok, leszámítva a kártyákra nyomtatott, egészen kurta diagnózisokat. E szervek, az emberi élet központjai, nyugtalanítóan mozdulatlanok; a kísérő leírásokból nem derül ki, hogy az itt látható méhek közül melyik szült gyermeket, bár tekintettel arra, hogy a legtöbb példány jó száz évvel ezelőttről, a megbízható fogamzásgátlás megjelenése előttről származik, igen valószínű, hogy szinte mindegyikük.

Mintha csak ezt a funkciót akarnák hangsúlyozni – vagy talán a tárlat szegényességét kívánnák ellensúlyozni –, a sarokban egy 18. századi, kemény, lakkozott fából készült „szülőszéket” helyeztek el. „Az alja – magyarázza egy címke – a padlóhoz rögzíthető”, mintha a szülő nő olyan vulkanikus erejű vagy talán olyan veszélyes lenne, hogy a földhöz kell ragasztani, nehogy a vajúdás ereje rakétaként lője pályára. Szülésznőként sokszor voltam tanúja ennek az erőnek – a nők dühöngő démonokká váltak, testüket a méh minden egyes összehúzódása meggyötörte, a szemük lángolt. Ezek a formaldehidben lebegő méhek azonban már rég halottak és némák. Féltve őrzik titkaikat.

Két fiatal nő zavarja meg tűnődésemet. A szülészeti és nőgyógyászati kiállításon áthaladva megborzonganak és visszahőkölnek a kiállított szervek láttán. „Hajrá, méh!” – mondja az egyik a másiknak, miközben fintorogva szemlélik a testetlen szerveket, aztán továbbsietnek a következő terembe, a fül-orr-gégészeti részlegre, alaposabban megcsodálva a füleket és az orrokat, az utána következő teremben pedig kifejezetten sokáig időznek a jelek szerint kevésbé sértő csecsemővégtagoknál.

E nők számára az üvegükben némán lebegő méhek túlságosan terhesnek bizonyultak, túl közel álltak hozzájuk. Félelmetesebbek voltak a csatatéri maradványoknál, visszataszítóbbak a beteg beleknél és hólyagoknál.

Néha könnyebb nem látni, és nem tudni róla. A test feltérképezése ugyanúgy elbizonytalaníthat, ahogyan erőt is adhat – a tudás kényelmetlen válaszokhoz vezető kérdéseket szül. E könyv azonban, ezek az oldalak kellő nyitottságra invitálnak most. Minket keményebb fából faragtak. Készek vagyunk megérteni a méhet, és megtudni, honnan indultunk. Megállunk. Elidőzünk. Felfedezzük, mi rejlik az üvegekben.

Egy normális méh (és a „normális” szót itt óvatosan használom) nagyjából hét centiméter magas és öt centiméter széles, a falai körülbelül két és fél centiméter vastagok. Néha azt mondják, hogy egy fejjel lefelé fordított körtére hasonlít, bár a terhesség végső szakaszában akár görögdinnye-méretűre is tágulhat. A női szaporító szervrendszer leírására egyébként is gyakran használnak kulináris kifejezéseket – a méh olyan, mint a körte; a petefészkek, mint a mandula; a magzat, mint a szilva vagy a mandarin –, talán azért, hogy valamiféle édeskés jóságot kölcsönözzenek ezeknek a testrészeknek; cukros és fűszeres finomságok zsenge falatjaivá tegyék őket. Végül is, ez az az igazság, amelyet rímekbe szedve énekeltek nekünk már egészen kicsi korunktól kezdve, és amelyet a társadalom unalomig ismételget: a lányok finomak, és arra valók, hogy megkóstoljuk őket. Ettől a ponttól kezdve azonban ez a könyv mellőzni fog mindenféle ételmetaforát. Megtudjuk, hogy a méh sokkal több, mint nyalánkság vagy üres tartály. Megtudjuk, hogy a méh egy izom. Eléggé pontosan hasonlíthatjuk egy ökölbe szorított kézhez, nemcsak méretben, hanem erőben is.

Valójában azonban a méh méretét és felépítését tekintve figyelemre méltó hasonlóságot mutat egy másik, sokkal híresebb szervvel: a szívvel. A szívhez hasonlóan három rétegből áll: a méhnyálkahártya (egy belső réteg, amely a menstruáció során minden hónapban megvastagodik és leválik, és amely a terhesség során az embriót és a méhlepényt táplálja); a miometrium, egy simaizomréteg, amely szorosan összeszövődött rostokból áll, igen hajlékony, és el is tud ernyedni, és görcsöket vagy összehúzódásokat okozhat; és a perimetrium, egy hártyaszerű bevonat, amely a hasüreggel határos.

A méh mindkét oldaláról karcsú csövek vezetnek a petefészkekhez, ahol a petesejtek tárolódnak, a méh alján pedig a méhnyak található, egyfajta húsos átjáró a hüvelybe. Ez az a kép, amelyet sokunknak az iskolában is le kellett rajzolnunk, megjelölve rajta a részeket, bár megszerzett ismereteink idősebb korunkra úgy tűnik, elhalványulnak. Az Eve Appeal nevű nőegészségügyi jótékonysági szervezet 2016-ban és 2017-ben végzett felmérései szerint sok fiatal nő nem tudta pontosan megnevezni a női szaporító szervrendszer részeit.[1] A férfiaknak nagyjából csak az 50%-a tudta azonosítani a hüvelyt egy anatómiai ábrán, ami pedig a méh helyének meghatározására való képességüket illeti… minél kevesebb szó esik erről a közvélemény tudásában tátongó űrről, annál jobb.[2]

Hogy a helyzet még bonyolultabb legyen, a „normális” méhnek is végtelenül sokféle változata van, amelyek némelyike meglepően gyakori, mások viszont szinte képtelenül ritkák. A méh medencében való elhelyezkedése például nagyon eltérő lehet: az antevertált (előrebillent) helyzet, amikor a méh a szomszédjára, a húgyhólyagra támaszkodik, a nőknek csak 50%-ánál fordul elő. A maradék nagyjából fele-fele arányban oszlik meg a középhelyzet (magától értetődő) és a retrovertált (a bél felé hátrahajló) helyzet között. Ebben az esetben tehát a „norma” valójában a női nemnek csak körülbelül a felére érvényes.

Vannak olyanok is, akiknek a méhe alig hasonlít az iskolai ábrákhoz. Van az egyszarvú méh – ilyenkor sajnos nem egy mitikus ló ágaskodik a medencében, hanem olyan méhről van szó, amelynek csak egy oldala vagy „szarva” van, és az egyetlen csőbe és petefészekhez vezet. A kedvencem pedig a kétszarvú méh, amellyel a nők körülbelül 3%-a rendelkezik: a szerv csaknem szív alakú, a tetején egyfajta mélyedéssel, ami valamivel kockázatosabbá, de továbbra is tökéletesen lehetségessé teszi a terhességet.

A nők kisebb, de nem elhanyagolható része két méhhel születik (uterus didelphys), amelyek mindegyike képes egy-egy különböző időpontban fogant magzatot kihordani, így eltérő életkorú „ikreik” születhetnek. Egyes nők méh nélkül jönnek a világra – ez a cifra nevű Mayer–Rokitansky–Küster–Hauser-szindróma, vagy MRKH –, amire gyakran csak akkor derül fény, amikor a tinédzserkorban nem jelentkezik a menstruáció. Az úttörő jellegű méhátültetés ezek közül a nők közül néhánynak ma már lehetőséget ad a teherbe esésre – erről később még bővebben is lesz szó.

Láthatjuk tehát, hogy a normális méh fogalma sok tekintetben szubjektív. A méh tengelye lehet kissé megbillent vagy ferde, a szerv maga lehet kicsi vagy nagy, lehet egy vagy két szarva, és az is előfordul, hogy egyszerűen nem fejlődik ki. Azt is fontos tudni, hogy férfiaknak is lehet méhük, bár az említett szerv jelenlétére csak meglepő módon derül fény. Ott volt például annak a hetvenéves indiai férfinak az esete, akit miután négy gyermeket nemzett tökéletesen normálisnak tűnő hím szervrendszerével, kínzó fájdalom kezdett gyötörni a nemi szervében. Orvosához fordulva kiderült, hogy egyfajta heresérve van, amelyet egy részben kifejlődött méh jelenléte okoz.[3] Hasonló tapasztalatot élt át az a harminchét éves brit férfi is, aki a vizeletében megjelenő vér miatt kért segítséget. A húgyhólyagrák diagnózisától tartó férfi kedvezőbb, bár nem kevésbé sokkoló hírt kapott: a testében régóta szunnyadó méh miatt a hímvesszőjén keresztül menstruált.[4] Több ezer kilométer és egy év különbséggel mindketten ugyanarra a rendellenességre szolgáltattak példát: a magzati fejlődés furcsaságára, amelyben az embrió farokrészén végigfutó reproduktív csatornából külsőleg férfi, belsőleg női nemi szervek kombinációja jött létre.

A férfiaknak valóban lehet méhük, és nemcsak azoknak a férfiaknak, akiket születésükkor biológiailag férfinak tartanak, hanem azoknak is, akik később választják a férfilétet. Egyes transzférfiak – akiket világrajöttükkor nőként azonosítanak, de később azt választják, hogy mélységekben megélt férfiidentitásukkal összhangban éljenek tovább – a méhük műtéti eltávolítását kérik. Mások azonban úgy döntenek, hogy megtartják méhüket; hormonkezelésüktől és választott életmódjuktól függően ezek a férfiak továbbra is menstruálhatnak, sőt akár gyermeket is szülhetnek. Erre az egyedi helyzetre a későbbiekben még visszatérünk.

Bár a méhhel rendelkező férfiak tapasztalatai éppoly sokfélék, mint a férfiak maguk, a puszta létezésük megköveteli, hogy kibogozzuk a nemek és a genderek kusza szálait, mielőtt továbbszőhetnénk a méh meséjét. Az orvosi hagyomány – amely nagyrészt a fehér, nyugati, heteroszexuális férfiak gondolkodásának öröksége – régóta ragaszkodik ahhoz, hogy a nemiség bináris, és születéskor rögzített. Az anyaméh változatos és gyakran meglepő története azonban arra késztet minket, hogy árnyaltabbnak lássuk a valóságot: olyannak, amelyben mindenféle testet figyelembe veszünk és megbecsülünk olyannak, amelyben minden lehetséges.

Kétségtelen, hogy a „normális méh” társadalmi konstrukció csupán – ha egyáltalán létezik. Tudjuk, hogy a legtöbb nő méhe egy bizonyos módon néz ki és viselkedik: az a csinos kis körte, aranyos és picike, pont olyan, mint a képen, amelyet az iskolában kellett rajzolnunk. De azt is kezdjük megérteni, hogy a méh sok nő – sőt még néhány férfi – esetében másképp is kinézhet, másképp is megnyilvánulhat, és meglehetősen szokatlanul is viselkedhet.

„Hajrá, méh!” – tényleg találó.

MÉH

Fiatalon és nyugalomban

„A lehetőségek ezreit érzem magamban.”

VIRGINIA WOOLF: Hullámok
(Mátyás Sándor fordítása)

Mit csinál a méh, amikor nem a megfoganásra készül, nem babát hordoz, nem babát hoz éppen világra, és nem a baba megszületése után lábadozik? Ezt a kérdést ritkán teszik fel egy olyan társadalomban, amely a méhet elsősorban mint szaporítószervet értékeli. Az iparosodott nyugati világ szemében a méh csak annyiban érdekes, amennyiben teljesíti az új élet ígéretét – a következő nemzedék hordozója, nem pedig olyasvalami, amely önmagában is tanulmányozásra érdemes és elgondolkozásra késztet. Érett, termékeny virágkorában a méh végtelenül lenyűgözi a tudományt és a társadalmat egyaránt, a kutatók újabb és újabb nemzedékei vizsgálják a meddőség és a fogamzásgátlás kétélű dilemmáját, a menstruáció rejtélyes ciklusát, valamint a terhesség és a születés nyilvánvaló csodáját, amely egy parányi sejtcsoportosulástól egy bőgő csecsemőig vezet. De mit tesz a méh, amikor… csak úgy van? A kérdés egyszerre tűnik hétköznapinak és radikálisnak – azt a lehetőséget sugallja, hogy a méh nyugalmi állapotában is érdemes a vizsgálatra, és hogy a szervnek a szaporodáson túlmenően is lehet eredendő értéke a tulajdonosa számára.

Ha a méhet a gyermekvállalás szerepkörén túl komolyabban meg szeretnénk ismerni, érdemes az elején, a csecsemőkorban kezdeni. Lehet, hogy kényelmetlen egy kislány csecsemő méhére gondolni, de mielőtt megtennénk, arra kérném önöket, hogy egy pillanatig éljék át ezt a kellemetlenséget, és töprengjenek el rajta. Miért ne gondolkodhatnánk egy szerv anatómiájáról és élettanáról újszülöttkori állapotában? Egy nő születésekor ugyanis a piciny méhe egyszerűen csak ennyi: egy szerv. Még nem termékeny, még nem képes szaporodásra, még nem vonatkozik rá az a sok eszmény, tabu és érzelem, amelyeket később rávetítünk, és nem köti meg a megszámlálhatatlan társadalmi norma és törvény, amelyekkel hamarosan szabályozni és korlátozni fogjuk a működését. Ez a szerv – sima, rózsaszínű, új és életerős – egyszerűen csak ott van, a gazdája pulzusával együtt lüktet, s éppoly semleges és néma, mint egy tüdő vagy egy máj. Határozottan úgy vélem, hogy a nyugtalanság, amit a kicsiny méh elképzelése közben érzünk, többet árul el a fiatal nők társadalmunk általi szexualizálásáról, mint magáról a szervről. Ha elgondolkodunk a csecsemő méhén, akkor már csak egy hajszálnyira vagyunk a csecsemő hüvelyétől (amely szintén csak ott van, létezik, a saját dolgával törődik), és egy olyan világban, amelyben a lányokat egyre fiatalabb korban szexualizálják és sztereotipizálják, az efféle gondolatok dühöt, perverz vágyat és szégyent idézhetnek elő. De itt, ezeken az oldalakon tiszta, kíváncsi és nyugodt szemmel tekintünk a nyugalomban lévő méhre – még a csecsemő kicsiny medencéjében megbúvó méhére is.

Amint sejthető, az érett, felnőttkori változathoz képest viszonylag kevés tanulmány készült az újszülöttkori méhről. Az a néhány cikk pedig, ami létezik, inkább csak futólag tesz említést a fiatal szerv méretéről és alakjáról, s nem nagyon foglalkozik azzal, mi minden történhet benne, ezért kezdjük ezekkel az egyszeri méretekkel: a csecsemő méhe a klasszikus, felnőttkori fordított csepp alakkal szemben inkább csőre vagy ásóra emlékeztet; két és fél – négy és fél centiméter hosszú, és körülbelül egy centiméter vastag.[1] A születés utáni első órákban az újszülött méh és annak bélése még bizonyos mértékig az anyai ösztrogén és progeszteron hatása alatt áll, de e hormonok szintje az élet első hetében lecsökken, és ez gyakran rémisztő pillanatokat okoz, amelyre sok újdonsült szülő egyáltalán nincs felkészülve: az álmenstruáció megérkezésére.

Szülésznőként végzett munkám során hozzászoktam, hogy az újdonsült kismamák a nap és az éjszaka bármely órájában halálra sápadva siethetnek hozzám, a szülést követő legkülönbözőbb szövetmaradékokkal hadonászva – egy betéten az esetleges vizsgálat számára megőrzött vérröggel, kósza varratdarabkával, amelyet a sebszorító fűzőben találtak –, de egyik sem vált ki akkora riadalmat, mint a rózsaszínnel csíkozott apró pelenka. „Vérzik a lányom!” – kiáltják egyszerre zavartan és aggódva, és gyakran nem is kicsit undorodva.

Ezek a nők normális élettani folyamatot észleltek, amelyre azonban – mint a női életben oly sok mindenre – senki sem figyelmeztette őket. Épp ahogy az anya terhességi hormonjai a lánya apró méhnyálkahártyájának átmeneti megvastagodását okozták, úgy válik le a kis nyálkahártya a szülés után, az öröklött ösztrogén- és progeszteronszintek csökkenésével, és távozik a gyermek testéből, lényegében mini menstruáció formájában (csak persze petesejt és a terhesség lehetősége nélkül). Sokszor egy rövid magyarázat is elég ahhoz, hogy megnyugtasson egy újdonsült anyát, akinek a lánya átesett ezen az élettanilag normális eseményen, ugyanakkor ez a beszélgetés és a rá való igényünk arra emlékeztet, hogy a női testek már a Földön töltött legelső napjaiktól kezdve a tudatlanság, a félelem, a döbbenet és a szégyen jelképei. Nem kellene annak lenniük – a magyarázat gyakran sokkal egyszerűbb, mint azok az elképzelt borzalmak, amelyek a tudás által könnyen kitölthető űrben rejlenek –, de ez egy réges-régen megírt történet, olyan narratíva, amely a nőket szó szerint a bölcsőtől a sírig kíséri.

Ahelyett, hogy a tudomány a méh tényleges formáját és működését a maga zavaros, kiszámíthatatlan és néha undorító valóságában vizsgálta volna, sokáig inkább egyfajta – makulátlan és érintetlen – kristálygömbként tekintett a nem terhes méhre, mint valami inaktív tárgyra, amelynek csak annyiban van jelentősége, hogy előrevetíti a magzat jövőjét. A tudomány a női tisztaságról és szüzességről alkotott eszményeit kivetítette a legnőibb szervre, és olyan doktrínát hozott létre – a steril méh paradigmáját –, amelyet csak a közelmúltban kezdtek érdemben megkérdőjelezni.

Mint a tudományt uraló számos elméletet, ezt a paradigmát is egy fehér, európai férfi vázolta fel először, nevezetesen az extravagáns bajuszú és átható tekintetű német–osztrák gyermekorvos, Theodor Escherich. A legtöbb komoly tudományos tantól eltérően azonban a steril méh eszméjének kezdetei szerényebb helyről eredtek: ez esetben a sűrű, kátrányos magzatszurokból (érthetőbben: az újszülöttek kakijából).

Escherich pályafutásának első, bécsi éveit követően Párizsba utazott, ahol előadásokat hallgatott a kor tudományának vezető alakjaitól, köztük Jean-Martin Charcot neurológustól – ő alkotta meg a hisztériaelméletet, mely szerint a női test veszélyes hordozója a mentális és fizikai betegségeknek. Escherichet az utóbbiak iránti érdeklődése Münchenbe vezette, ahol a születés után különböző időközönként kiürülő magzatszurok biokémiai tulajdonságait tanulmányozta.[2] Bár e kísérletek meglehetősen szagosak lehettek, úgy tűnt, hogy egy fontos tételt bizonyítanak: a csecsemő bélrendszere kezdetben steril, és csak az anyaméhen kívüli élet első óráiban és napjaiban telepednek meg benne mikroorganizmusok. Maga a méh, amelyben a magzat fejlődött, teljesen tiszta környezet volt – vagy legalábbis annak tűnt.

Escherich kollégái gyorsan elfogadták ezt az elképzelést – vagy módszereinek rigorózussága miatt, vagy azért, mert a doktrína remekül illeszkedett az anyai erényről szóló korabeli elképzelésekhez. 1900-ban Henri Tissier francia gyermekorvos vette át a stafétabotot, és elsőként ő jelentette ki: „A magzat steril környezetben él.”[3] Saját kísérletei alapján alkotott elméletet arról, hogy az újszülött bélrendszere kezdetben érintetlen, és csak azon a közismerten alattomos átjárón, a hüvelyen való áthaladás során telepednek meg benne a mikrobák. A steril méh paradigmája, ahogyan később elnevezték, így a gyermekgyógyászat, a szülészet és a nőgyűlölet tökéletes közös metszeteként vonult be a tudományos gondolkodásba. A tudomány 20. század eleji, férfiak uralta intézménye számára az az elképzelés, hogy a magzat csak az anya nemi szerveivel való érintkezés után válhat baktériumokkal kolonizálttá – mondhatni, fertőzötté –, tagadhatatlan és elkerülhetetlen igazságnak tűnhetett.

Ám mint azt a tudomány minden tanulmányozója – de akár csak a társadalom alkalmi megfigyelője is – pontosan tudja, az igazság könnyedén vált alakot, s mindig az adott hely és kor értékeinek és törekvéseinek igyekszik megfelelni. A steril méh paradigmája hosszú évekig uralkodott, de mostanra, a 21. század első évtizedeire a tudomány és a társadalom eléggé továbbfejlődött ahhoz, hogy fontolóra vegyen egy újfajta igazságot, amely a méhet nem hideg és sivár kristálygömbnek, hanem gazdag, élettel teli környezetnek tekinti.

Ma már számos tudós véli úgy, hogy a méhbeli élet nem korlátozódik a várandósság kilenc hónapjára. Még a nem terhes méh – a nyugalmi állapotú méh, amelyet oly sokáig figyelmen kívül hagytak – is virágzó mikrobiomnak adhat otthont: több milliárd bennszülött mikroorganizmusnak, a baktériumoktól és gombáktól kezdve a vírusokig és élesztőgombákig, amelyek messzemenő hatást gyakorolnak a nő egészségére, a termékenységétől kezdve az immunrendszerén át egészen a rákra való hajlamáig. Ahogy Dolly Parton énekli: „A varázslat benned van. Kristálygömb nem létezik.”[4]

Annak megértéséhez, hogyan vált a méh a népszerű tudományos képzeletben mikrobiális sivatagból nyüzsgő metropolisszá, először is vissza kell térnünk régi barátunkhoz, a magzatszurokhoz. Mire a 20. század a 21.-be fordult, a genetikai maradványok legapróbb töredékeit is azonosítani képes új technológiák sokkal pontosabbá tették a mikroorganizmusok kimutatását. E kifinomult eszközökkel és technikákkal felfegyverkezve a kutatók figyelme ismét a babakaki felé fordult, és igen érdekes eredményekre jutottak: az új évezred baktériumvadászai úgy találták, hogy a baktériumok Escherich, Tissier és számos tanítványuk állításaival ellentétben már a születéskor vagy közvetlenül utána ürülő magzatszurokban is jelen vannak.[5] Nem az volt a meglepő felfedezés, hogy olyan csecsemők beleiben is jelen voltak a mikrobák, akiknek az anyja a szüléskor ismert fertőzésekkel küszködött. Nem, a felfedezés, amely nem sokkal később a legváratlanabb módon hozta össze a mikrobiológiát, az immunológiát és a nőgyógyászatot, az volt, hogy még az egészséges nőktől született csecsemők kakijában is sokféle baktérium található. Mivel ezek a csecsemők a születésük előtt csak egyetlen környezetben – az anyaméhben – éltek, logikus volt a következtetés, hogy a mikrobák megtelepedése csak a méhben, az állítólag „steril” élőhelyen következhetett be.

Ahogy az új vizsgálati módszerek egymás után hoztak további, hasonlóan újszerű eredményeket, a tudósok igyekeztek minél több, a méhben vagy a méh körül keletkező anyagot begyűjteni és tanulmányozni: a világ laboratóriumaiban a kémcsövek, a tárgylemezek és centrifugák magzatvízzel, endometriális szövetekkel, köldökzsinórvérrel, méhlepényekkel és azok hártyadarabjaival, és persze magzatszurokkal teltek meg. Egyik tanulmány a másik után igazolta a méhen belüli mikrobák szédítő sokaságának létezését, a látszólag ártalmatlan „kommenzalista” baktériumoktól kezdve az olyan „gonosztevőkig”, mint a Streptococcusok és az Escherichia coli (amelyet Theodor barátunkról neveztek el, és amelyet többnyire csak E. coliként emlegetünk).[6], [7]Az eredmények változatosak voltak, és egyes ellenzők váltig állították, hogy alapvetően hibásak is, mivel úgy tűnt, hogy a mikrobákat csak a kutatási környezetből vagy az egyes kísérletekben használt kémiai oldatokból származó baktériumszennyezés miatt lehetett kimutatni.[8]

Lehetetlennek látszott, hogy egy olyan mélyen gyökerező paradigma, mint a steril méh, néhány év alatt megdőljön, és mégis, ahogy a rosszallás kórusa egyre erősödött, úgy váltak az „új” jelenséggel kapcsolatos kutatási adatok is egyre meggyőzőbbé. 2016-ban egy méhnyálkahártya-szöveteket tanulmányozó belga kutatócsoport bejelentette, hogy a mintákon végzett száznyolcvanhárom „szekvencia”, vagyis vizsgálat során valamennyi mintában kimutatható volt tizenöt különböző típusú mikroorganizmus jelenléte. A csapat elég biztos volt az eredményeiben ahhoz, hogy kijelentse: „alátámasztják egyedi mikrobióták létezését… amelyek a nem terhes emberi méh méhnyálkahártyájában vannak jelen”. Ezután még visszafogottan feltételezni merték, hogy „a méh mikrobiótái valószínűleg korábban fel nem ismert szerepet játszanak a méh élettanában és az emberi szaporodásban”.[9]

Ez az egyszerű, de tudományosan radikális feltevés az elmúlt évtizedben átalakította a női reprodukciós egészségügyet, és az elkövetkező években valószínűleg forradalmasítani fogja a nőgyógyászati és szülészeti betegségek megelőzését, diagnosztizálását és kezelését is – a miómáktól kezdve a meddőségen át egészen az endometriózisig és a preeklampsziáig. Hogy megértsem ennek az új tudományterületnek túl nem becsülhető jelentőségét, Sydney-be utaztam – vagyis hát Sydney-be zoomoltam, tekintve, hogy e könyv írásakor világjárvány korlátozta a lehetőségeimet –, és elbeszélgettem azzal a nővel, akinek a méh mikrobiomjával kapcsolatos kutatása lehetővé teheti a rák egy olyan fajtájának korai felismerését, amely évente több mint háromszázezer nőt öl meg – nőket, mint amilyenek mi vagyunk: ő is, én is, talán te is, vagy a partnered, vagy az édesanyád.

Amikor dr. Frances Byrne feltűnik a számítógépem képernyőjén, az elgyötört szülők arckifejezését viseli, aki kétségbeesetten próbál szakmainak tűnni, miközben gyermeke a képernyőn túl, saját, sokkal sürgősebb szükségleteinek ad hangot. Nálam Skóciában reggel nyolc óra van, de Francesnél Ausztráliában este hét, és hallom kisgyermeke jellegzetes, kimerültséget jelző esti sírását, majd a férje halk hangját, ahogy igyekszik megnyugtatni és közben másik szobába terelni a lányukat.

–  Bocsánat a zűrzavarért – mondja Frances, de amint megemlítem, hogy nekem is van két lányom, és a mellettem lévő létrára bökve megmutatom, hogy a nagyobbik emeletes ágya alatti rögtönzött „irodámból” készítem a felvételt, láthatóan megnyugszik, és ezzel meg is törik a jég. Többé már nem idegenek vagyunk az interjúkészítő és az interjúalany formális szerepeiben. Most már bajtársak vagyunk, bajtársak a véget nem érő, bűntudattal terhelt küzdelemben, amelyben anyai kötelességeink állnak szemben a szakmai törekvéseinkkel.

–  A tieid már tinédzserek – mondja Frances –, szóval elárulhatod, hogy lesz-e még rosszabb is.

–  Nem, jobb lesz – nyugtatom meg. – Van fény az alagút végén.

Miután kibeszéltük méheink gyümölcseit és reproduktív életünk létünkkel szemben támasztott követelményeit, rátérünk a tárgyra: Frances úttörő tanulmányára a méh mikrobiomjáról, annak a betegségekkel való kapcsolatáról és a lehetőségről, hogy megváltoztathatja a nőgyógyászattal kapcsolatos ismereteinket. Munkája a méhtestrák, az elhízás és a méh közötti torz szerelmi háromszögre fókuszál, de – amint a továbbiakban elmagyarázza – ez a fókusz kiterjeszthető bármelyik betegségre és problémára.

–  A méhtestrák a méhnyálkahártya rákja – magyarázza –, és elsősorban a menopauza utáni nőket érinti. De az összes ismert rákos megbetegedés közül ez áll a legszorosabb kapcsolatban az elhízással… az összes méhtestrákos eset több mint 50%-a az elhízásnak tulajdonítható. Viszont nem minden elhízott nőnek lesz méhtestrákja. Azt próbáljuk tehát kideríteni, hogy az elhízás hogyan segíti elő ezeknek a rákoknak a kialakulását. Számos kutatás mutatta már ki a hormonok és az elhízással járó hormonális egyensúlyzavar hatását, amelyek serkentik a sejtek szaporodását, és talán elősegítik a rák kialakulását. Ami azonban még viszonylag feltáratlan terület, az a mikrobiom szerepe mindebben.

Frances és kutatócsoportja a New South Wales Egyetem Biotechnológiai és Biomolekuláris Tudományok Karán dolgozik. Bár már korábban is készültek tanulmányok a rákos és a nem rákos nők méhmikrobiomjáról, „kifejezetten a nők különböző csoportjait nem igazán vizsgálták” – magyarázza Frances. – Mi azonban egyedülálló helyzetben vagyunk ennek vizsgálásához, mivel már jó néhány éve gyűjtünk mintákat elhízott és sovány, méhtestrákos és egészséges nőktől.

A két csoport összehasonlításakor kulcsfontosságú megállapításra jutottak.

–  Azt találtuk – mondja Frances –, hogy az elhízott nők mikrobiomjának jellegzetességei hasonlók a rákos nőkéhez, függetlenül attól, hogy soványak vagy elhízottak.

A másik eredmény pedig az volt, hogy a rákos nők mindegyikének a méhében alacsonyabb volt a Lactobacillus-fajok szintje, mint a kontrollcsoport tagjainál. A pontosság kedvéért tisztázzuk, hogy a Lactobacillusok probiotikus (vagy „jó” baktériumok), amelyek az élő joghurtban és más erjesztett élelmiszerekben, például a misóban és a savanyú káposztában fordulnak elő, és tudjuk róluk, hogy jelen vannak, és boldogan élnek az egész testben, a bélrendszertől a hüvelyig. Noha más, a közelmúltban végzett vizsgálatok szerint a Lactobacillusoknak védő tulajdonságaik lehetnek a szaporítószervekben, s ezáltal csökkenthetik, vagy akár meg is előzhetik a HIV, a herpes simplex vírus, a gonorrhoea és a vaginózist okozó baktériumok fertőzését, egyik sem azonosította egyértelműen e hatás pontos mechanizmusát vagy folyamatát.[10] Frances úgy véli, hogy a Lactobacillus mikroorganizmusoktól eltérő mikroorganizmusok jelentős előfordulása a betegségek egyik fontos indikátora lehet a jövőben.

–  Amit ezek a mikrobák termelnek, és talán az általuk az adott környezetben okozott gyulladás is hozzájárulhat a [méhtest]rákok növekedéséhez.

Abban is biztos, hogy ezek a nagy horderejű korai eredmények nem szennyeződés eredményei. Amellett, hogy kutatócsoportja közvetlenül a méheltávolítás után vesz mintát a méhből, ügyelve a környezet maximális sterilitására és a művelet sebességére, a méh mikrobáinak genetikai anyagait kimutató új technikák sokkal pontosabbak és érzékenyebbek az e területen a kezdeti vizsgálatok időszakában alkalmazottakkal.

Mindez, gondolhatnánk, igazán szép és jó, de mennyi köze van néhány Ausztráliában kihajított méhnek a világ reproduktív egészségéhez? Frances szerint meglehetősen sok. Miközben én a reggeli kávémat szürcsölgetem, Frances szobájának falát pedig naplemente ragyogja be, elmagyarázza, hogyha kimutatnák az egyértelmű kapcsolatot a méh mikrobiomja és bizonyos betegségek kialakulása között, az kisebb beavatkozást igénylő és hatékonyabb diagnosztikai eszközök és kezelések új korszakához vezethetne rengeteg nő érdekében.

–  Megvizsgálhatják a méhed mikrobiomját – játszik el a gondolattal –, és ha rendellenességet mutat, vagy egy bizonyos eljárásra változással reagál, akkor ezeket mind vizsgálni lehetne a jövőben.

És ha egy nő mikrobiomját a betegségek melegágyának találják, folytatja, akár a Lactobacillusok, akár más szervezetek egyensúlyának felborulása miatt, elképzelhető, hogy a jövőben egy egészségesebb nő mikrobiomjából „ültetnek át” mintát a veszélyeztetett nő méhébe.

–  Nem látom okát, miért ne járhatnánk el így – magyarázza Frances. – A székletmikrobiom-átültetésnél már most is ezt teszik.

Az általa említett székletátültetés során egészséges donoroktól származó, előzetesen megvizsgált, speciálisan előkészített székletet juttatnak be a beteg végbelén keresztül. Bármilyen furcsán hangzik is, a székletátültetés ígéretesnek bizonyult számos gyomor- és bélrendszeri betegség, például a vastagbélgyulladás és a Clostridium difficile okozta fertőzés kezelésében.[11], [12] Világszerte több mint háromszáz kísérletben vizsgálják jelenleg a székletátültetés lehetséges alkalmazását egy sor egyéb emésztőrendszeri rendellenesség kezelésére, az anorexiától egészen a hepatitisig.[13] Frances szerint az olyan innovatív eljárások, mint a mikrobiom-átültetés – székletből, endometriumból vagy más forrásból – csökkenthetik az orvostudomány antibiotikumokra való támaszkodását, ami a globális egészségügyet fenyegető egyik legsúlyosabb veszély, az antibiotikum-rezisztencia előidézője.

–  Nagyon klassz, hogy arról gondolkodhatunk – teszi hozzá –, miként használhatnánk ki a baktériumok képességeit ahelyett, hogy olyan kezelést alkalmaznánk, amely egyszerűen mindent elpusztít.

Ahogy véget vetek a beszélgetésünknek, és elengedem Francest, hogy a kislányával foglalkozhasson, miközben hallom a sajátomat a szomszéd szobában videóchatelni a történelemtanárával, az üres képernyőre bámulok, és egy pillanatig elmerengek a hallottak elképesztő jelentőségén. A steril anyaméh paradigmát immár szinte végérvényesen megcáfolták. Az „üres” kristálygömb olyan belső térnek bizonyult, amely csodálatos sokszínűséggel és kimondhatatlan értékkel bír. A jövőben pedig talán még az az idő is eljön, amikor lányaink méhének mikrobiomjából a betegség első jelére mintát vesznek, majd egészséges mikrobákat juttatva be oda, távol tartják a betegséget, a fertőzést, vagy akár kiküszöbölik a meddőséget.

Kétségtelen, hogy sok mindent kell még felfedeznünk ezen az új határvidéken: feltárandó és elvetendő útvonalakat, s eközben további távlatok tárulnak elénk, új ígéretekkel – ha nem is számunkra, hanem a gyermekeink vagy az ő gyermekeik számára. Miközben a tudósok különböző betegségekben már felmérték a mikrobiomot, egyelőre nem sikerült meggyőző térképet alkotniuk az egészséges nőkben jelen lévő „alap” mikrobiomról, és azt is gyanítják, hogy ez az „alap” a különböző korú és etnikumú nők méhében eltérő lehet.[14] Ráadásul a reproduktív egészségnek ezen és más aspektusaival foglalkozó számos tanulmány még mindig nem tartalmaz rassz szerinti bontású adatokat – ami elképesztő mulasztás, tekintve, hogy a fekete és más kisebbségi etnikai csoportokhoz tartozó nők aránytalanul nagy hányadát érintik bizonyos nőgyógyászati betegségek, a méhtestráktól kezdve egészen a miómákig, és más problémák közismerten aluldiagnosztizáltak, például az endometriózis esetében. Szerencsére az elmúlt két évben több kutató is próbálta orvosolni ezt a problémát, és a korai eredmények egyértelműen azt jelzik, hogy az ausztrál őslakos, fekete és spanyol ajkú/latin-amerikai nők méhmikrobiomja jelentősen eltér fehér társaikétól.[15], [16] A tudás, ahogy a mondás tartja, hatalom, és ha többet tudunk meg ezen eltérésekről, az rendkívüli lehetőségeket kínál arra, hogy a méhhel rendelkező emberek reproduktív életük során egészségesek maradhassanak.

A nyugalmi állapotú méh tehát nem is olyan nyugodt. A hormonok hatására már az élet első néhány órájában megduzzad és leapad, hogy aztán az álmenstruáció sokkoló vércsíkjával adjon életjelet létezéséről. Ami a felnőtt szervet illeti, amelyről egykor azt gondolták, hogy alvó és tiszta – üres tárhely, amelyre kivetíthetjük a nőiességről és erényről alkotott eszményeinket –, annak titkaival a tudomány még csak most kezd ismerkedni. A nőgyógyászat jó néhány kérdésére talán éppen a minden méhben ott nyüzsgő, több milliárd apró organizmus között kell keresnünk a választ.

JEGYZETEK

Bevezetés: Az anyaméh nyomában

1  Vagina Dialogues sajtóközlemény. Eve Appeal, 2016. július. http://eveappeal.org.uk/wp-content/uploads/2016/07/The-Eve-Appeal-Vagina-Dialogues.pdf

2  Scott, H.: „Half of men don’t know where vagina is, according to a new survey.” Metro, 2017. augusztus 31.

3  Sherwani, A. Y. et al.: „Hysterectomy in a male? A rare case report.” International Journal of Surgery Case Reports, 5:12 (2014), 1285–1287. o.

4  Pleasance, C.: „Businessman to have a hysterectomy after discovering he has a WOMB as well as normal male organs.” MailOnline, 2015. február 9. http://www.dailymail.co.uk/news/article-2952983/Pictured-time-British-businessman-set-hysterectomy-discovering-WOMB-normal-male-organs.html

Méh: Fiatalon és nyugalomban

1  Paltiel, H. J. és Phelps, A.: „US of the pediatric female pelvis.” Radiology, 270:3 (2014. március), 644–657. o.

2  Escherich, T.: „The intestinal bacteria of neonates and their relationship to the physiology of digestion.” 1886-os disszertáció, idézi Hacker, J., Blum-Oehler, G.: „In appreciation of Theodor Escherich.” Nature Reviews Microbiology 5 (2007), 902. o.

3  Tissier, H.: „Recherches sur la flore intestinale des nourrissons (état normal et pathologique).” Paris: G. Carre és C. Naud. 1900, idézi Kuperman, A. A., Koren, O.: „Antibiotic use during pregnancy: how bad is it?” BMC Medicine, 14 (2016. június) 1J:91.

4  Parton, D.: „These Old Bones.” Velvet Apple Music, 2002.

5  Jiménez, E. et al.: „Is meconium from healthy newborns actually sterile?” Research in Microbiology, Vol. 159, Issue 3, 2008, 187–193. o.

6  Stinson, L. F. et al.: „The Not-so-Sterile Womb: Evidence that the Human Fetus is Exposed to Bacteria Prior to Birth.” Frontiers in Microbiology, 10 (2019), 1124. o.

7  Benner, M. et al.: „How uterine microbiota might be responsible for a receptive, fertile endomentrium.” Human Reproduction Update, 24:4 (2018. július–augusztus), 393–415. o.

8  Perez-Muñoz, M. E., et al.: „A critical assessment of the »sterile womb« and »in utero colonization« hypotheses: implications for research on the pioneer infant microbiome.” Microbiome, 5, 48 (2017).

9  Verstraelen, H., et al.: „Characterisation of the human uterine microbiome in non-pregnant women through deep sequencing of the V1-2 region of the 16S rRNA gene.” PeerJ. 2016;4:e1602; 2016. január 19.

10  Dizzell, S. et al.: „Protective Effect of Probiotic Bacteria and Estrogen in Preventing HIV-1-Mediated Impairment of Epithelial Barrier Integrity in Female Genital Tract.” Cells, Vol. 8, 2019, 1120. o.

11  Moayyedi, P. et al.: „Fecal Microbiota Transplantation Induces Remission in Patients With Active Ulcerative Colitis in a Randomized Controlled Trial.” Gastroenterology, 149/1, 2015, 102–109. o.

12  Tariq, R., et al.: „Efficacy of Fecal Microbiota Transplantation for Recurrent C. Difficile Infection in Inflammatory Bowel Disease.” Inflammatory Bowel Diseases, 26/9, 2020. szeptember, 1415–1420. o.

13  International Clinical Trials Research Platform Search Portal, a World Health Organization honlapja, lekérdezve 2021. november 30. http://www.who.int/clinical trials-registry-platform

14  Benner et al.

15  Dinsdale, N. K., et al.: „Comparison of the Genital Microbiomes of Pregnant Aboriginal and Non-aboriginal Women.” Frontiers in Cell and Infection Microbiology, 2020. október 29.

16  Molina, N. M., et al.: „New opportunities for endometrial health by modifying uterine microbial composition: present or future?” Biomolecules, 10/4. (2020. április)

TARTALOM

BEVEZETÉS – Az anyaméh nyomában

MÉH – Fiatalon és nyugalomban

JEGYZETEK