részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Antonio Talia: Statale 106. Viaggio sulle strade segrete della ‘ndrangheta
Roma, Edizioni Minimum Fax, 2019.

Questo libro é stato tradotto grazie ad un coniributo alla traduzione assegnato dal Ministero italiano degli Al.fari Esteri e della Cooperazione Internazionale.
A könyv megjelenését az olasz Külügyi és Nemzetközi Együttműködési Minisztérium támogatta.

A könyv eredeti címe: Statale 106. Viaggio sulle strade segrete della 'ndrangheta
Szerző: Antonio Talia

Borítóterv: Szabó Imola Julianna
Fordította: Mátyus Norbert

© Hungarian translation: Mátyus Norbert, 2022
© Cser Kiadó, Budapest, 2022
© Magyar Jeti Zrt. – 444, 2022
© Minimum Fax, 2019
© Antonio Talia, 2019

A SAS Lester Literary Agency & Associates közreműködésével.

A könyv kiadásában a 444 együttműködő partnere a Cser Kiadó.

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni,
adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában
vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978 963 278 707 7

Kiadja a CSER Kiadó
Felelős kiadó: a kiadó vezetője
1114 Budapest, Ulászló u. 8.
Telefon: (+36-1)386-9019
E-mail: info@cserkiado.hu
Honlap: www.cserkiado.hu
Olvasószerkesztő: Cser Judit, Gazda Albert
Elektronikus változat Ambrose Montanus

„Ebben a némaságban valami felmerülhet.”

Stephen King

(Bihari György fordítása)

⁄ Bevezetés

Vörössel kevert égszínkék fény szűrődik be a templom üvegablakán, és megvilágítja a kopasz férfi arcát: mély ráncok és sűrű kackiás bajusz. A frank királyok arcvonásai köszönnek vissza; tudod, akiket a gótikus katedrálisok domborművein látsz márványba faragva, de képtelen vagy megjegyezni, hogy ki melyik dinasztiához tartozott. Csakhogy ez a képzettársítás vakvágányra visz, mert a templom a Jón-tenger partján, a Reggio Calabria melletti kísértetfaluban, Pentedattilóban található, a férfi pedig nem frank király, hanem Claudio Rodà.

Egyébként Claudio Rodà ha a frankokat nem is, Franciaországot jól ismeri: több mint harminc évet töltött az északi országrész bányáiban.1 Aztán kis ideig az Azúr-parton költötte a nyugdíját – meséli immár franciával kevert és némiképp raccsoló olaszságával –, de unatkozott. Ezért feleségével úgy döntöttek, hogy visszatérnek Calabriába, újra belakják a régi tengerparti házukat, és öregségüket abban a faluban töltik majd, amelyet mindketten kamaszként hagytak el.

Claudio úr három éve gondozza Pentedattilo templomát: átcsiszolja a fapadokat, szögel, rögzíti az ablakkereteket és az ablaktáblákat. A legalább negyven éve teljesen elhagyott település közepén emelkedő, holtakkal teli templomban évközben csak néhány esküvőt tartanak. Amúgy, folytatja a mesélést, a környéken nem mindenki nyugszik itt békében. Egyszer például rajtakapott három tolvajt, és a bajsza alatt megjelenő röpke mosolyból, valamint gyors kézmozdulatából arra lehet következtetni, hogy nem csak arra szorítkozott, hogy pár hangos szó kíséretében elzavarja őket. Claudio úr keze pontosan az a fajta kéz, amivel nagyon nem szeretnél találkozni, ha éppen templomot rabolsz.

A Péter és Pál apostoloknak szentelt kápolnában nyugszik az Alberti család néhány képviselője, talán a környéket belengő szindróma első dokumentált áldozatai. A történetet itt mindenki ismeri: 1686. április 16-ának éjjelén Bernardino Abenavoli báró embereivel betör az Alberti család kastélyába, ami alig két utcával van a templom felett, ahol most vagyunk.2 Lorenzo Alberti márki valamivel korábban feleségül vette Caterina Cortézt, a nápolyi alkirály tanácsadójának lányát, sőt húga, Antonietta kezét is odaígérte újdonsült sógorának, don Petrillo Cortéznek. A kettős húzás arra szolgál, hogy a kicsiny helyi nemesség köréből kilépve az Alberti család megindulhasson a rangosabb fővárosi arisztokrácia felé. Csakhogy Antonietta bőrére és kezére már elkezdődött egy játék: az Albertik Bernardino bárónak ígérték a lányt, s a frigy a két család közötti hosszú határviták és ellenségeskedések végére tett volna pontot. Amikor azonban Bernardino értesül róla, hogy egy rangosabb spanyol kérő miatt hoppon maradt, éjszaka lerohanja szomszédját, és lemészárol 16 embert – köztük Lorenzo Albertit is, akit először puskával sebesítenek meg, majd tizennégy tőrdöféssel kivégeznek –, aztán elrabolja Antoniettát és Petrillót is, aki mint spanyol nemesúr jó szolgálatot tehet még túszként.

Ez a történet ismertebb változata. Ám errefelé a történetek gyakran több változatban is elterjednek, megsokszorozódnak, és a tények összekuszálódnak. A korabeli dokumentumok több változatban is ránk hagyományozták az eseményeket: egyes források szerint Bernardino és Antonietta között volt egy titkos egyezség, miszerint a báró nem fogja megölni a riválisait, csak elszökik a lánnyal. Ez így is történt, csak Bernardino emberei a helyszínen maradtak, és „önszorgalomból” mindenkit lemészároltak. Mindenesetre tény, hogy Bernardino és Antonietta három nappal később összeházasodnak. Az alkirály közben értesül a vérengzésről, elküld egy különítményt, amely ostrom alá veszi Montebellót, majd Antoniettát kolostorba küldik Reggio Calabriába, Pentedattilo kastélyának falcsipkézetére pedig – miheztartás végett – kifüggesztik hat támadó levágott fejét. Bernardino megmenekül, és néhány év elteltével hamis néven lép be az osztrák hadseregbe. A velencei csapatok támogatására indított katonai akció során egy török ágyúgolyó végez vele.

Túl azon, hogy Alberti márki sírhelyét gondozza, és elijeszti a tolvajokat, Claudio Rodà emlékeket is őriz.3 Mióta elkezdett a templommal foglalkozni, a környékbeliek régi fényképeket hoznak neki, amiket ő bekeretez és elhelyez a sekrestye fölötti helyiségekben. A termek falára függesztett fekete-fehér képeket mutat; rajtuk családok és divatjamúlt arcok – kiálló járomcsontok és hatalmas szemek –, melyek terebélyes családfák ágaira helyezett kis keretekben kapnak helyet. Időtlen idők óta eltűnt vagy évtizedekkel korábban a világ más részére szakadt emberek arcai. Claudio úr ugyanolyan féltő figyelemmel őrzi e fotókat, ahogyan az oltárt és a sírhelyeket gondozza, és ha valaki érdeklődik az egykori ismerősök felől, megpróbál válaszokat is adni. Mi lett Domenica nénivel? Már Dominique a neve, ’62-ben hozzáment egy bizonyos Stephan Holzhoz, és valahol Németországban él. Francesco Marrariból Frank lett, New Jerseyben temették el, és bőven túlélte a nyolcvanat. De nem mindig sikerül összefércelni a történet szálait. Néhány családfán az ágakat a környékbeli szindróma támadja meg. Ezek az ágak durván letörnek.

Pentedattilótól délre, a dombok alatt vezet a 106-os főút, amely Reggio Calabriából indul, párhuzamosan halad a Jón-tengerrel, és Calabria határain túl ér véget. Ha megpróbáljuk összeilleszteni a családfákat a 106-os út térképével, olyan rejtett, szövevényes atlaszt kapunk, amelyen rokoni szálak, gyakori vezetéknevek, keresztnevek fonódnak egybe, majd halványulnak és tűnnek el a felszín alatt, hogy aztán két vagy három nemzedék múlva a föld másik felén bukkanjanak elő.

Kilépünk a sekrestye erkélyére, ahonnan a tengerpart és a dombok közötti szűk útszakaszra látni. Ha északra fordulunk, a hegyek felé, háttal a tengernek, megpillantjuk Montebellót: háromszáz évvel Abenavoli báró után, 1968-ban itt születik Giuseppe Pensabene, aki 1985-től kezdődően válik az Imerti család egyre tapasztaltabb katonájává a második ‘ndrangheta-háborúban, majd a nyolcvanas évek végén átköltözik északra, a lombard Brianza-vidékre, és 2010-ben – a Crimine–Infinito művelet nyomozásainak lezárultával – az egyik legfontosabb északolasz család vezetői posztjára kerül, és a Pápa ragadványnevet kapja. 2014-ben tartóztatják le, mivel több millió euró értékű – Dubajon át Hongkongig érő – pénzmosás nyomaira bukkannak a környezetében.

Ha a sekrestyéből keletre pillantok, Bova Marina falucskát látom, annak az Antonino Vidalànak a bázisát, akit 2018-ban adtak ki a szlovák hatóságok Olaszországnak. A vád ellene kokainkereskedelem. Néhány hónappal korábban Vidalàt Martina Kušnírová és partnere, egy európai pénzügyi csalássorozatot leleplezni próbáló újságíró, Ján Kuciak meggyilkolásának vádjával tartóztatták le. A kettős gyilkosság következtében mondott le a szlovák kormány.

Ha Pentedattilo sekrestyéjéből elindulva felkapaszkodom a hegyekbe, hogy még nagyobb rálátásom legyen a tájra, és aztán ott fenn még mindig keletre nézek, akár San Luca körvonalait is kivehetem a távolban: ebből a faluból származnak a 2007. augusztus 15-én lezajlott németországi vérengzés elkövetői és áldozatai is; a Pelle–Vottari klán öt tagját ölték meg aznap Duisburgban.

Claudio Rodà elköszön és visszatér a családfáihoz. Én pedig most északra nézek, oda, ahol Oppido Mamertina házai látszanak. Ez a szülőfaluja Francesco Mad Frank Madafferinek, aki szintén 2007-ben próbálta meg révbe juttatni – Melbourne kikötőjében – a történelem legnagyobb ecstasyszállítmányát. És már csak 80 kilométert kellene megtennem északkelet felé, hogy elérjek Sidernóba, a Commisso család szülőföldjére. Ők Vancouverben terítették a heroint, egész Ontarióra kiterjedő védelmi pénzt szedő hálózatot működtettek, valamint bérgyilkosságokra szerződtek Kanada és az Egyesült Államok területén.

És így tovább faluról falura; a szindróma mind bonyolultabb rétegződésben jelentkezik, aztán szétterül a négy égtáj felé. A 106-os főút nem csupán part menti országút, hanem egy nemzetközi jelentőségű, statisztikákkal bizonyítható gyalázat: eléggé biztos vagyok abban, hogy nem létezik a világon még egy olyan „bűnsűrűségű” terület, mint az a 104 kilométeres útszakasz, amely Reggio Calabria és Siderno között húzódik. Ebből következik, hogy a szindrómának szükségszerűen alkotóelemek és feltételek olyan egyedi kombinációjának kell lennie, ami nem máshol, csakis itt alakulhatott ki.

Úgy vélem, a titok felfejtésének egyetlen módja, ha végigjárjuk mind a 104 kilométert.

1 ⁄
A 15-ös kilométerkő,
Bocale

Ahhoz, hogy ráhajtsunk a 106-os útra, hátunk mögött kell hagynunk Reggio Calabriát, el kell köszönnünk a Messinai-szorosra néző belváros négyzetrácsos úthálózatától, a külvárosok régi harcaitól és új egyensúlyaitól, valamint a mindent átszövő finom hanyatlástól.

A városnak mindenesetre olyan erőteljes a vonzása, hogy hatása a part mentén mindvégig érezhető. Annyira, hogy utazásunk befejezésekor vissza kell majd jönnünk ide egy végső számvetésre.

Egy félig elhagyatott ipari terület és az évek óta hanyatló repülőtér után a 106-osra vezető bekötőút vége olyan látványt tár elénk, ami az elkövetkező 104 kilométeren változatlan marad: középen aszfaltcsík, balra dombok, jobbra a vasút és a tenger. Azon a csapáson vagyunk tehát, ami szétválasztotta a hegyi és a tengeri calabriaikat, a két antropológiai típust, amelyek nemzedékek keveredéseinek és összefonódásainak köszönhetően immár keresztezték egymást.

Egy tavaszi délutánon indulunk, amikor nem a sirokkó, hanem a grecale és a libeccio, az északkeleti és délnyugati szelek fújnak, vagyis tiszta a levegő, a felhők gyorsan suhannak, és a fény úgy árad a horizontról, hogy nem vakít. Ezen az első szakaszon még félbehagyott építkezések maradványai fojtogatják az utat, a nap oszlopcsonkokon és lemeztetőkön csillan meg, de miután elhagyjuk a pellarói jelzőlámpát, a romok sora megszűnik egy időre, és elkezd kinyílni a táj.

Éppen a sirokkó volt, ami új formát adott Bocalénak a hetvenes-nyolcvanas években. A korabeli reggiói vezető réteg – köztisztviselők, szakemberek, ügyvédek és a közszféra irányítói – az itteni tengerparton épített magának villákat, hogy a délkeleti szél idején a várost napokra megbénító fülledtségtől elmeneküljön.

Bocale villái már a Punta di Pellarón túl emelkednek, ahol a szél általában megváltozik. Ugyanakkor mindössze tíz kilométerre vagyunk Reggiótól, és ez fontos lehet. Például akkor, ha egy július végi péntek délután az ellenfeled valami árulás folytán be tudna adni egy közbeszerzési pályázatot, s neked lélekszakadva kellene berohannod a városba, hogy a kiírás határideje előtt éppen öt perccel még ki tudj tölteni tucatnyi dokumentumot.

Biztos vagyok benne, hogy Bocale számos nyaralója leginkább azért épült, hogy a tulajdonos szemmel tarthassa a szomszédokat. Ezekben a villákban vacsorákat, bulikat, fogadásokat, bizalmas találkozókat tartottak. Ha valaki kitalálna egy olyan alkalmazást, amely képes lenne mérni, hogy egy adott helyen milyen nagyságrendben döntöttek állami beruházások sorsáról, és hogy hány szavazatot sikerült befolyásolni, akkor ezen a területen biztosan kiakadna a számláló.

Egy jobbra tartó leágazás után a megyei útra érünk, majd néhány kilométerrel később feltűnik egy eukaliptuszokkal övezett térség. Ha gyalog átmegyünk a vasúti sínek alatt átvezető aluljárón, végre kiérünk a tengerpartra, a legkülönlegesebb nyaralók tömbjéhez. Persze semmi fényűzés, legalábbis kívülről: kétszintes, fehérre vakolt épületek, árkádokkal és tágas kerttel, amit két, néhol három méter magas fal ölel körül. A nyaralók egyetlen látható luxusa, hogy – ki tudja, miféle különleges engedéllyel – saját partszakaszuk van, és fenséges kilátásuk a Messinai-szorosra.

A bal oldali első villa falán kicsit pereg a vakolat.4 Mindig lehet mozgás nyomait észlelni: talán egy kertész, aki a murvafürtöt gondozza; vagy valaki horgászni készül, és a bárkát szereli fel. De ahányszor itt voltam, a szomszédok mindig azt mesélték, hogy a család azóta már nem jár a nyaralóba. És ezzel azokra a rossz emlékekre céloztak, amelyek 30 éve nehezednek a házra.

A villa tulajdonosa Lodovico Ligato volt, aki újságíróból, majd önkormányzati képviselőből, majd parlamenti képviselőből lett az Olasz Államvasutak elnök-vezérigazgatója. Akkoriban a foglalkoztatottak számát tekintve ez volt Olaszország legnagyobb cége. De jött a közbeszerzési csalásokkal és kenőpénzekkel tarkított „Arany lepedő” botrány, amely a cég teljes vezetésének lecserélését hozta. Természetesen Ligatónak is le kellett mondania.

Ligatót 1989 nyarán ölték meg: halála mindmáig a ‘ndrangheta gyilkosságainak egyik hatalmas fehér foltja és a gigászi méretű kollektív elfojtás iskolapéldája. Nincsenek visszaemlékezések a Ligato-gyilkossággal kapcsolatban. A Rai archívumában sincsenek korabeli felvételek vagy hiteles dokumentumfilmek, amelyek a nyolcvanas évek egyik legbefolyásosabb köztisztviselőjének meggyilkolásáról tudósítanának; és még kevésbé léteznek a nevét viselő kitüntetések, díjak vagy róla elnevezett utcák.

Lodovico Ligato nem olyan típusú áldozat, akire a politika emlékezni szeretne, sőt inkább olyanfajta halott, akinek a képét mindenki a lehető leghamarabb ki szeretné törölni a családi albumból. Éppen ezért a bűnügyi eljárás egyes fokozatainak tanúvallomásaira kell alapoznunk rekonstrukciónkat, valamint néhány közvetlenül gyűjtött beszámolóra; csakis így remélhetjük, hogy ezen ellentmondásokkal terhes és többrétegű bűntény kontextusát meg fogjuk érteni.

1989. augusztus 27-e hajnalán Lodovico Ligato kilép villája kapuján, hogy az eukaliptuszokkal övezett térig elkísérje két távozó vendégét, a házaspárt, akik a téren hagyták autójukat. Elköszönnek, Ligato visszamegy az aluljárón keresztül. Abban a pillanatban, amikor Giovanni Gentile az autó zárjába dugja a slusszkulcsot, ő és felesége, Maria Grazia Bottari hosszú lövéssorozatot hallanak a part felől, amit kiáltások és nyögések hangja követ. A pár az autóban keres menedéket, majd pár pillanattal később egy száguldó motor – rajta két alak – bukkan ki az alagútból, és tűnik el a megyei úton.

Az Olasz Államvasutak lemondott elnök-vezérigazgatójának holtteste a nyaraló lépcsőjén fekszik, néhány méterre a parttól és a sínektől. A nyomozók megállapítják, hogy összesen 35 töltényt lőttek ki a támadók, és ebből 26 érte el Lodovico Ligato testét.5 A lövedékek három különböző fegyverből származtak, amelyek közül kettőt – egy 9 mm kaliberű parabellum Glock félautomata és egy 7,65 mm-es Browning pisztolyt – már más merényletben is használtak.

A rajtaütés rekonstrukciója azt mutatja, hogy az aluljáróból kilépő Ligato hátát éri az első sorozat. Erre elesik, feláll és megpróbál a villába menekülni. A gyilkosok követik, és folyamatosan tüzelnek; az áldozat már a lépcsőre rogy, ekkor a fejébe fúródó négy lövedékkel kivégzik. Az utolsó lövedék a feleség, Eugenia Mammana felé irányul, aki időközben kiért a ház elé, és kétségbeesetten dadogta, hogy „Ne öljék meg a férjemet!”, de amikor látta, hogy a pisztoly rászegeződik, becsapta a kaput. A lövés nem ér célt; a lövedéket az áldozat fia, Enrico találja meg másnap reggel a villa nappalijában.

⁄ Jegyzetek

Bevezetés

12018 márciusában találkoztam Claudio Rodà úrral; Alessandro Digaetano sajtófotóssal egy olasz hetilap számára készítettünk éppen riportot Pentedattilóról. A riportot végül nem közölte egyetlen lap sem. E könyvnek mégis ez adta eredeti vázát. Claudio Rodà történetét ő maga mesélte el nekem.

2Az Alberti család lemészárlásának és Antonietta elrablásának történetét a korabeli helyi krónikák több változatban is elmesélik. A leghitelesebb talán az, amelyik ebben a könyvben olvasható: Domenico Spano Bolani: Storia di Reggio Calabria, Gangemi Editore, Róma, 1985.

3Itt a neveket és a kronológiát némiképp megváltoztattam, hogy a Claudio Rodà által rekonstruált családfákon feltűnő személyek személyiségi jogait ne sértsem.

1 / A 15-ös kilométerkő, Bocale

4A Ligato-gyilkosságról 2004-től gyűjtöm az anyagot. Ugyanakkor a történet része a személyes mitológiámnak, annak a legendavilágnak, amit gyermekként építgetünk a nagyoktól hallott történetek alapján. Többször is elmentem a villához, hogy gondolatban pontosan rekonstruálni tudjam a gyilkosságot.

5A gyilkosság minden mozzanatát és a nyomozás menetét a Reggio Calabria-i Fellebbviteli Bíróság 6/98. számú, 1998. június 11-re datált jogerős ítélete alapján írtam le. Lodovico Ligato élet- és személyiségrajzát több forrásból merítve rajzoltam fel. Ezek között éppúgy voltak kocsmákban összeszedegetett sztorik, mint hosszú és alapos beszélgetések az ismerőseivel. Ami az életpálya „hivatalos” részét illeti, ott jórészt az újságíró Aldo Varano interjúkötetére alapoztam, amelyben a volt reggiói polgármester Agatino Licandro eleveníti fel az eseményeket. (Aldo Varano: La città dolente. Confessione di un sindaco corrotto, Einaudi, Torino, 1993.)

⁄ Tartalom

Bevezetés

1 ⁄ A 15-ös kilométerkő, Bocale

2 ⁄ A 27-es kilométerkő, Saline Joniche

3 ⁄ A 30-as kilométerkő, Montebello Jonico

4 ⁄ A 43-as kilométerkő, Bova

5 ⁄ A 62-es kilométerkő, Brancaleone Marina

6 ⁄ A 74-es kilométerkő, Africo Nuovo

7 ⁄ A 86-os kilométerkő, Bovalino

8 ⁄ A 86-os kilométerkő, San Luca, Polsi Szűzanya-kegyhely

9 ⁄ A 91-es kilométerkő, Platì

10 ⁄ A 99-es kilométerkő, Locri

11 ⁄ A 104-es kilométerkő, Siderno – Gioiosa Jonica

12 ⁄ A 0-s kilométerkő, Reggio Calabria

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált betűtípusok
Barlow – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0