© Válogatás: Király Levente, 2025

A borítót Karcagi Klára terve alapján
Barbély Virág készítette.

A borítón felhasznált grafikák forrása:

Shutterstock/geen graphy/helenreveur/Olga Korneeva/ Artinblackink/Peace Studio Creations/alya_haciyeva

”ITT VAN LÁTATLAN
KÖZTETEK”
TÁRCANOVELLÁK, ÖNÉLETÍRÁSOK,
REGÉNYRÉSZLETEK

KARÁCSONYI LEVÉL

Magad mondád, fiam, hogy te már nem hiszel a Mikulás-mesében. Olvastad egy könyvemben, hogy mama és apa tölti meg a cipőcskéket mogyoróval, cukorral, amíg ti alusztok, s talán éppen álmodtok az öreg Mikulásról.

– Eszerint azt sem hiszed, hogy karácsonykor Jézuska hozza azt a sok szép ajándékot neked s a testvérkéidnek… – mondám én búsan, mert igazán megszomorított, hogy szegényebb vagy már egy illúzióval.

Te elpirultál, s abbeli félelmedben, hogy a karácsonyfa alatt nem lészen a te számodra kard, puska, csákó, azt mondád, tele szájjal, lelkesülten: – Ó, azt hiszem! A Jézuskában hiszek, édesapám!

Marci, te hazudtál. Az első hazugság, mely kiröppent ajkadon. Mert te sejted régen, s most már tudod is, hogy a karácsonyfát, mely a szentestén fölgyúl a gyermekszobában, a mama meg én vásároljuk a Duna partján. Mindazt a sok csillogó-villogó kedves semmiségeket, melyek a fenyőfa ágain ragyognak a gyertyák fényében, s mindazokat a drága, anyagi erőnket tán meg is haladó játékokat mi vesszük, heteken át szaladgálván utcáról utcára, boltból boltba, szemlélve, válogatva, alkudozva, mindig újabb meg újabb tárgyakat találva, melyekről azt hisszük, hogy neked és testvéreidnek édes örömet szereznek.

Ne játsszuk tovább a bújósdit, fiam! Emeld föl bátran a fejedet, nézz a szemembe, s mondd meg nekem szívednek rejtegetett titkát, és én cserében elmondom neked, hogy mi része van a kicsi Jézuskának a te karácsonyi örömeidben.

A kicsi Jézuska: az örökkön élő, soha el nem múló szeretet, édes fiam. Ő lakozik a mi szívünkben, mikor édes izgalom fog el minket, s minden apát és anyát ezen a nagy világon: megszerezni néktek egy este felejthetetlen örömét, isteni gyönyörűségeit. Megnevezhetetlen érzés szállja meg szívünket, egész valónkat: érzés, mely csak a magasságos égből eredhet; mely csak mindnyájunk szerető édes atyjának, Istennek lehet ajándéka. Csodás változást érzünk karácsony ünnepének közeledtén. Feledjük a mindennapi élet váltakozó bajait, keserűségeit; a mindennapi kenyér megszerzésének verejtékfakasztó, testet-lelket ölő súlyos terheit; feledjük, hogy minden garas, mi házunkhoz kerül, életünket rövidíti; feledjük a gyötrelmes gondolatokat: mi lesz veletek, ha mi kidőltünk. Szívünket csak egy vágy izgatja most: mennél teljesebbé tenni nektek a karácsonyest örömeit.

Ne sirasd, fiú, hogy a gyönyörű illúzió szertefoszlott! Ne bántson téged a gondolat, hogy nem a szárnyas angyalkák, kicsi Jézuskának e hű postásai röppennek be szobádba karácsony estén, megrakodva kedves játékaiddal! Ne bánd, fiú, ne bánd, hisz isteni érzés ád a mi lelkünknek is szárnyat, mikor magunkban meghányjuk-vetjük: mi volna nektek legkedvesebb. Vajon telik-e erre is, arra is? S ami eddig nem szomorított soha, most szomorít: a szegénység. Anyádnak új kalap kellene, nekem új kabát. Ő mondja: jó még a régi. Mondom én is: jó, nagyon jó még a régi. És összekeresgéljük, ami kicsi eldugdosott, megkuporgatott pénzecskénk vagyon. És elindulunk a nagy útra. Mosolygó arcú emberek áradatja hullámzik kint az utcán. Urak, úriasszonyok nehéz csomagokkal megrakodva törnek utat maguknak. Tele vannak a boltok gazdag és szegény emberekkel. Az egyik csak az árát kérdi a portékának és fizet. A másik alkudozik: szeretné megvenni azt a keréken járó csikót, mert ennek tavaly is legjobban örült Palkó. De drága, nagyon drága. És mégis megveszi. Kérges tenyerű munkásemberek, kik hajnaltól késő estig izzadnak nagy nehéz munkában; akik ma még nem tudják, vajon a jövő házbér fizetésekor nem kerülnek-e ki az utcára ártatlan gyermekeikkel: ím, itt állnak a fényes kirakatok előtt, elfacsarodott szívvel olvasván: ára egy forint, ára két forint, annak meg öt forint… Hát ők jó, ha egy trombitácskát vehetnek. De vesznek. Valamit vesznek, ha koplalnak is miatta. Nevet a szemük az örömtől, mikor a trombitácskát a hónuk alá rejtik. Hogy fújja majd ezt Pistike, istenem, hogy fújja majd! Trara, trara, tra!

Valami különös mámor ejt a hatalmába. Mindent, amit látunk, meg akarunk venni. Tudjuk jól, hogy egy-két nap, s a legtöbb játéknak siralmas vége lészen, de most nem tudunk okoskodni. Most mind egy érzelem rabja vagyunk: örömet, egy óráig tartó nagy, erős örömet szerezni tinektek! Szórjuk a keservesen szerzett pénzt, mint a kártyás, kit szenvedélye megvakít; mint a részeg ember, kinek eszét elvette az ital. Heteken át hordjuk haza nagy titokban, amit összeszedtünk, eldugjuk, rejtegetjük. Karácsony estéjén elzárunk egy szobát. Kegyes hazugságokkal ámítunk titeket. Hol ez, hol az szalad ki közétek: mindjárt, mindjárt nyílik az ajtó. Még nem jött meg Jézuska, de jő, már nincs messzire. Csak legyetek nyugodtak. Izgatottan kötözgetjük a fenyőfának gyenge ágacskáira a gyertyákat, a szárnyas angyalkákat, a nyalánkságokat; telerakjuk az alját játékokkal, és mikor azt hisszük, most már szép rendben van minden, meggyújtjuk a gyertyácskákat, fordul a kulcs, nyílik az ajtó: jöhettek! Megjött, itt volt a kicsi Jézuska!

Ha már a magad eszétől rájöttél, fiam, hogy nem Jézuska hozza a karácsonyfát s mindazt, mi rajta és alatta van: nem villan-e meg agyadban egy gondolat, nem dobban-e meg a szívedben egy érzés, mely leborulni készt1 téged és minden gyermeket a szülei szeretet e szent, önzetlen nyilatkozása előtt? Nem veszed-e észre, mily nagy és isteni munkát végeznek a szülők, mikor lemondanak a szerzett öröm dicsőségéről, s azt teljességében ráruházzák a kicsi Jézuskára! Ők nem tettek semmit; mindent, de mindent a kicsi Jézuskának köszönhettek. Nekünk elég, ha látjuk örömtől hevülő arcotokat, ha halljuk kis kacsóitok tapsikolását, csengő nevetéseteket, kicsi szíveteknek boldog áradozását. Ez a mi örömünk, ez a mi boldogságunk. Ez tölti meg szívünket azzal az édes izgalommal, mely soha, legyen bár szívetek a legjobb, a legnemesebb, a leggyöngédebb, nem tölti el a tieteket, ha néha-néha a mi örömünkön munkálkodtok. Ezt az édes izgalmat csak a szülő érzi, fiam, ti nem; ebben az édes izgalomban nem lesz addig részetek, míg egy gyermek azt nem mondja nektek: apám!, anyám!

Többé-kevésbé hálásak vagytok, de megszokjátok a tőlünk nyert örömeket, s amit mi egy isteni érzés hatalmában teszünk érettetek, lassanként puszta kötelességnek látszik a ti szemetekben. S ha tán erőnk és szerencsénk fogytán nem teljesíthetjük majd minden vágyatokat, ti nem veszitek észre, hogy szívünk majd megszakad ebbeli fájdalmában, s mikor leginkább sajog a szívünk, talán éppen akkor vádoltok lelketekben azzal, hogy szeretetünk melege gyengül irántatok. Csak akkor tudjátok meg – s hajh, nekünk talán már későn! –, hogy a szülőnek amily megmérhetetlen az öröme, ha örülni lát, oly megmérhetetlen szívének a szenvedése, ha nélkülözni lát titeket! Ha majd saját gyermeketek karácsonyfáját gyújtjátok föl; ha majd beteg gyermeketek ágya fölött virrasztotok, mosolyt erőltetve arcotokra, míg szívetek halálos félelmek közt vonaglik: csak akkor értitek meg egész valójában: mik valánk tinektek! Idő és messzeség elválaszt egymástól, de szívetek visszasírja a mi szívünk melegét; föl-fölragyog emléketekben a csillogó fenyőfa, megelevenednek a szemkápráztató semmiségek, s míg áradozva ölelnek, csókolnak gyermekeitek, szeretettel emlékeztek reánk, s könnyes szemmel rebegitek: édes jó anyám!, édes jó apám!

Úgy, úgy, fiam, te nem fogod elfeledni ezeket a tündérséges estéket soha. Azt a jó mamát s apát, aki téged annyit bolondított kicsi Jézuskával, amiképpen bolondítod te is majd a te gyermekeidet. S ne bánd, ha majd a te gyermekeidnek is szertefoszlik az illúziója, csak megtalálják helyette szívedben a kicsi Jézuskát: a magának semmit sem követelő, de a véréből való vérnek mindent megadni kész szeretetet!

…Nyílik az ajtó, jöhettek, gyerekek. Megjött, itt van látatlan köztetek a kicsi Jézuska.

AZ ELSŐ HÓ

Hull a hó, az első hó. A testvérkéim tapsolva, ujjongva szaladnak az ablakhoz s kiáltják: Hó!, hó! Hull a hó!

Nem tudom, mi van velem, én nem tudok örülni az első hónak. Elszomorít a gondolat, hogy nemsokára fehér lepedő terül az utcákra, aztán szegény, vékony ruhás emberek kora hajnalban lapátolják a havat, amíg mi édesen alszunk. Minek is hull itt hó? Alig hull le az égből (nem hiszem, hogy angyalok hintenék), az utcák szélére tolják, halmokba rakják, aztán lassanként megfeketednek a fehér halmocskák: sár, fekete sár lesz a patyolat pihékből. Istenem, istenem, hát ez a vége mindennek, ami szép?

Hiszen ha én most nagyapóéknál lehetnék! Azon a tágas udvaron, ahol nem kiabál házmester, nem visít házmesterné. Bezzeg én is tapsolnék testvérkéimmel az első hónak, még biztatnám is: hulljatok, hulljatok, szép fehér csillagocskák, borítsátok el az udvart, az utcát s a mezőt. Szaladnánk ki a kocsiszínbe, ott van még a kicsi szánkó, melyen apát húzták a testvérei, hopp, üljetek bele, gyerekek, megszánkáztatlak! De itt benned semmi örömem, te szép fehér hó! A testvérkéim már szeretnének kiszaladni az udvarra. Hallották nagyapónál a falusi gyerekektől, hogy nekik nem kell ám drága gumilabda, sem nyáron, sem télen. Nyáron marhaszőrből csinálnak labdát, s azzal – próbáltam én is – olyan pompásan lehet labdázni. Csak úgy puffan! Télen ott a hó, ez csak az igazi pompás labda!

Azt hiszik szegény kicsi testvérkéim, hogy Budapesten is úgy van, mint falun. Hajrá, ki az udvarra; ha szűk az udvar, ki az utcára; ha ez is szűk, ki a mezőre! Hát csak eredjetek, próbáljátok meg. Gyúrjatok hólabdát az udvaron, jön mindjárt a házmester, ez a vén dörmögős medve (a házmestereket én mind olyan vén dörmögős medvéknek látom, még ha fiatalok is), fölkerget a lakásba, tudom, hogy azt sem tudjátok, merre szaladjatok! Szeretnétek csúszkálni, ugye? Jól van, jól, csak meg ne lássa a rendőr bácsi. Nyugodjatok meg a sorsotokban, gyerekek, nem nektek hull ez a hó. Rab madarak vagytok, az vagyok én is. Hej, ha átrepülhetném a hegyeket, erdőket, s leszállhatnék abba a kicsi faluba, hol minden gyerek jó pajtásom, hol a madárének is más! Látom a gyerekeket, hallom a hangjukat, amint jönnek ki az iskolából, s egyszerre csak neki a hónak, labdát gyúrnak mind, fiúk, lányok, cseng a falu a nevetésüktől, sivalkodásuktól, biztatják egymást: a fejét, ott nem sántul meg! Mi meg itt kezet fogva, kettesével jövünk ki az iskolából, s hiába kerekedik labdázókedvünk: nem szabad. Azt mondják: csak az „utcagyerekek” állnak ki az utcára labdázni. Úri gyereknek nem illik. Az legyen komoly, úgy sétáljon az utcán, mint egy öreg bácsi. Jól van, jól, úgy lesz, amint parancsolják. De hol az igazság? Mért nem szabad az nekem, ami szabad a falusi gyermeknek?

Látod, Árpád, látod, kedves kis falusi pajtásom, sírtál, mikor a nyár végén elbúcsúztam tőled. Azt mondtad: könnyű neked, te nagyvárosban lakol, van ott minden, de én szegény falusi gyermek vagyok. Tudom, egy hét alatt elfelejtesz.

Nem volt igazad, Árpád. Lám, eszembe jutsz most is, amint hull a hó, s irigyelnélek, ha szabad volna az irigykedés. Ó, itt még irigykedni sem szabad. Labdázni sem, csúszkálni sem!

Hull a hó, az első hó, s az én szívem olyan szomorú. Mi lesz az én szegény iskolatársaimmal? Egy hónapja már, hogy télikabátot viselek, s annyi gyerek jár még mindig vékony ruhában, rongyos cipőben. Akinek meleg sál van a nyaka körül, az már nem is szegény. Hónuk alá szorítják a könyvet, két kezüket bedugják a keblükbe, az ing alá, úgy szaladnak fel az iskolába, átfázva, köhögve. Ha én egy kicsit köhécselek, mindjárt nem eresztenek az iskolába, itatják a Margit-vizet.2 Hiába mondom: nem vagyok beteg, hogy azok a szegény fiúk mind jobban köhögnek, mégis iskolába járnak! Igazán szégyellem magamat. De úgy kell lenni, hogy ezekre a fiúkra otthon nem vár meleg szoba. Hideg szobában kelnek fel, s szaladnak az iskolába melegedni. Az ám, csakhogy ha korán érkeznek, kint kell fagyoskodniok az utcán. A kapu zárva. Az iskolaszolga nem nyitja ki fél nyolc előtt. Én ezt sehogy se tudom megérteni, hogy mért nem nyitják ki a kaput, amint egy gyermek megérkezik. Ó, istenem!, hiszen igaz, hogy sok csintalan gyermek van köztünk, némelyik még a padokra is felugrál, sőt bukfencet is vet a padok tetején, ami – azt mondják – nem illendő, de én meg azt hiszem, hogy lelketlenség azok elől a vékony ruhás gyerekek elől elzárni a meleg szobákat. Nagy bűn lehet a csintalanság, de azt hiszem, hogy nagy bűn lehet a lelketlenség is. Ez talán még nagyobb amannál is…

Azt mondhatom, hogy ami keserűségem volt eddig, azt mind a házmesterek és az iskolaszolgák okozták. Alig van köztük, aki goromba nem volna. Ha belőlünk durva, goromba emberek lesznek, ezt a házmestereknek és az iskolaszolgáknak köszönhetjük. Ahány iskolában megfordultam, mindenütt azt tapasztaltam, hogy az iskolaszolgák nagyobb uraknak tartják magukat az igazgató bácsiknál is. Ha egy kicsit sáros a lábunk, mindjárt felpofozással fenyegetőznek, s a szegényebb fiúkat fel is pofozzák. Amíg a tanító bácsik be nem jönnek, úgy viselik magukat, mintha ők volnának a tanítók, durván kiabálnak ránk: hé, hová mégy, hé? Megállj, hé! No, mindjárt kapsz pofont, ebadta kölyke! Irántunk, úrfiak iránt, egy kicsit szelídebbek, de ez nekem nem öröm. Fáj a szívemnek a különbség. Mért nem vagyunk egyformák? Mért van nekem jó meleg téli kabátom, s mért nincs a szomszédomnak? S mért nincs két téli kabátom, hogy az egyiket odaadhatnám annak a fiúnak, ki mindig kisírt szemmel, fölfagyott kézzel jő az iskolába?

Képzelem, ezek a szegény fiúk de megijedtek a hótól! Az első hótól. S úgy veszem észre, hogy ebben a fényes nagy városban sok-sok ezer gyermek éhezik, fázik, rongyoskodik. Az apától hallottam is nem egyszer, hogy nagy, rettentő nagy a nyomorúság Budapesten. S hogy a világ a feléről sem tud azoknak, akik éheznek, nyomorkodnak. Most is véletlenül belepillantottam az apa asztalán egy levélbe, s bár ezt sem szabad, végigolvastam. Azt írja egy úri asszony, hogy a férje otthagyta őt három gyermekével. A negyediket hozza a gólya. Semmijük sincs. Itt a tél. Meleg ruha nincs, fa nincs. Az utcai koldusnak könnyű, az kiáll az utca sarkára, kinyújtja a kalapját, s ez is, az is dob egy krajcárt bele. De ő úri asszony, ő nem állhat ki az utcára koldulni. „Ó, tegyen valamit érettem, nem, a gyermekeimért, uram!”

Jaj, istenem, azt még igazán nem tudtam, hogy úri nyomorúság is van. Most már azt szeretném tudni, hogy a gazdag embereknek jó-e a szívük? Ha én gazdag volnék, mit nem cselekedném! De nincs egyebem, csak egy „cserépnémám”,3 s abban két forint. Ez csak egy pár cipőre való. Csak az én iskolámban hány cipő kellene! Megáll az eszem, nem tudom, hogyan lehetne segíteni a nyomorultakon. Én csak látom, hogy hull a hó, s érzem, hogy a szívem nagyon szomorú…

A HIT

Édes Margitom! Te azon panaszkodol, hogy ezt a telet falun kell töltened, nekem meg az a panaszom, hogy az idén sokkal korábban kellett feljönnünk Budapestre, mint máskor. Ott kellett hagynunk a falut, a verőfényes őszi napok idején, mikor kertünkben még pompáztak a rózsák, a szegfűk; mikor a fák sárguló levelei közül reám mosolyogtak a halovány piros almák, s megszólaltak: szakíts le! A nagy udvarházból ideszorultunk a szűken kimért pesti lakásba, melyben a legnagyobb szoba is szűkebb, mint falun a legkisebb, s valósággal kétségbeesünk, ha a rendes látogatónapokon három-négy vendéggel több jön, mint amennyire számítottunk.

Vendégekről lévén szó, vedd tudomásul, hogy minden hónapban kétszer megtelik a lakásunk barátnőimmel és barátaimmal. Ezek a „barátok” többnyire egyetemet járó ifjak, de akad már köztük egy-két diplomás ifjú is. Igen, barátok. Nincs nagyon ínyemre a leányok és fiatalemberek barátkozása, mely egész a tegeződésig megy, mert úgy tapasztalom, hogy ez a tegeződés több olyan szabadságra bátorítja ifjainkat velünk szemben, aminek, édesanya szerint, híre-nyoma se volt az ő idejében, épp ezért e tekintetben – amilyen szeleburdi vagyok máskülönben – nagyon óvatos vagyok. Gondolom, te ebben egyetértesz velem, édes Margitom, s remélem, falun, tinálatok, ez a divat még nem honosodott meg.

Persze, hogy – régi jó szokásom szerint – alig kezdettem a levelembe, már félrekalandoztam. Azzal a szándékkal ültem ugyanis íráshoz, hogy az öreg Mikulásról, meg a kicsi Jézuskáról mondok el egyet s mást, ami a tollamra jő. Természetesen te nagyot nézel. Mit akarok én, a hosszú ruhás leány, írni az öreg Mikulásról meg a kicsi Jézuskáról, kitől vagy tíz esztendeje már, hogy könnyes szemmel búcsút vettem? Jaj, de gyászos egy nap is volt az, édes Margitom, mikor az intézetben Fejér Matild (képzeld, ez a kiállhatatlan alak már jegyes!) a szemem közé nevetett: te naiv baba, te! Hát te még hiszel a Mikulásban meg a Jézuskában? És elmagyarázta nagy részletességgel, hogy azt a sok ajándékot mind a papák, mamák, bácsik, nénik hordják össze. Hogy ő ezt jól tudja, de úgy tesz, mintha nem tudná – hadd örüljenek az öregek!

Valósággal meggyűlöltem ekkor Fejér Matildot, mert ő volt az, ki megfosztott gyermekkorom legszebb illúzióitól. Évek múltak el, míg magamhoz tértem, míg a Mikulás és a kicsi Jézuska jövetelének megint igazán örültem. Míg újra rájöttem, hogy igenis van Mikulás is, van kicsi Jézuska is: a szülői szív állandó, soha el nem múló szeretete ez!

Nini, most veszem észre, hogy mégsem egészen ok nélkül kezdtem a levelemet barátnőimmel és barátaimmal. Ők juttatták eszembe az öreg Mikulást és a kicsi Jézuskát. Mikor már együtt voltak mind, a kicsi Mucika (talán tudod, hogy már a harmadik elemi osztályt járja) kipirult arccal nyitott közénk. Egy puttonyos Mikulás volt a kezében, a puttony tele cukorkával… Sorra kínálgatta az én vendégeimet: tessék, tessék, ezt nekem Mikulás bácsi hozta.

Olyan igaz meggyőződéssel mondta ezt, hogy lehetetlen volt nem látni: ez a gyermek még hisz.

– S hát vesszőt nem hozott? – kérdezte egy ifjú.

– Vesszőt? – ütődött meg a kérdésre Mucika. – Én jó kis lány vagyok ám! Hát magának mit hozott?

– Bizony nekem vesszőt! – felelt az ifjú nevetve.

– Vesszőt? Akkor maga rossz fiú!

Általános nevetés tört ki erre.

– Nagyszerű! Hogy eltaláltad, Mucika! – mondták egyszerre a lányok. – Bizony rossz fiú ez a bácsi.

De egyéb is történt. Mikor Mucika ajánlotta magát,4 s visszahúzódott a nagyok közül az ő képeskönyvei és játékai közé, minden arcon láttam a szánakozó mosolygást: szegény kicsike, ez még hisz! Sőt a „rossz fiú” szóval is mondotta: no lám, ki gondolná, hogy nyolcesztendős leánykák még hisznek a Mikulásban.

Egyszerre az öreg Mikulásra meg a kicsi Jézuskára terelődött a társalgás. Voltak, akik visszasiratták a gyermekkor édes illúzióját, de többen voltak, kik azt bizonygatták, hogy kár a gyermekeket bolondítani, mikor úgyis elébb-utóbb megtudják a valóságot.

Éreztem, hogy lángol az arcom. Én vettem át a szót, s mondám, amint következik:

– Az igaz, hogy elébb-utóbb megtudjuk a valóságot, de ez korántsem okoz a gyermeki szívnek akkora keserűséget, mint ha más mondja meg, durva kézzel széttépve az illúziónkat. Én megvallom, ma is haraggal, mondhatnám gyűlölettel gondolok arra az osztálytársamra, aki felvilágosított. Hisz sejtettem én akkor is, hogy nem a kicsi Jézus, s nem az ő angyalkái hordják azt a rengeteg sok ajándékot a világ összes gyermekeinek. Tudtam, hogy a karácsonyfát a hordár cipeli hozzánk. De hittem, s oly édes volt hinnem, hogy szüleim beszélnek a kicsi Jézuskával, meghányják-vetik, mit vásárolhatnak nekem meg a testvéreimnek, mire, mennyire vagyok érdemes, s amit és amennyit a kicsi Jézuska elegendőnek talál, azt és annyit tehet a karácsonyfa alá apa és mama. Most is könnybe borul a szemem, ha azokra az édes érzelmekre gondolok, mikor esténkint hazajött édesapa, a fáradtságát kissé túlozva: no, gyerekek, ma megint nehéz napom volt. Oly nehezen tudtam találkozni Jézuskával. Persze, minden szülő akar vele beszélni, hogyne akarna. Alig jutott sor rám. Én szép sorjában aztán elmondtam, mit szeretnének a gyerekek. Egyik-másik dologra helyeslően bólintott, a másikra meg csóválgatta a fejét. No, majd meglátjuk – mondta ő. – Holnap gyere el ismét, akkor megbeszéljük. – És ez így ment napról napra, míg elkövetkezett a szenteste. Nos, akár hiszik, akár nem, mikor kihevertem illúzióim szétrombolását, az illúzió helyébe oly édes valóság költözött, mely felér az illúzió gyönyörűségeivel. Csak most kezdettem belepillantani édesanyám s apám szívének a mélyére. Mily rengeteg nagy kincs van ott elrejtve! Minden kincsnél nagyobb, értékesebb: a szülői szív szent szerelme! Egyszerre világosság gyúlt az elmémben: az öreg Mikulás, a kicsi Jézuska ott lakozik az én szüleim s minden szülőnek a szívében. Ott lakozik a kifogyhatatlan szeretet, az önfeláldozó szeretet képében. Ez a szeretet munkál szüntelen a szülők szívében, s valósággal kergeti erejüket felülmúló áldozatokra.

Nem vették-e észre, hogy karácsony táján egész másokká lesznek az emberek? Nemcsak a szülők, mindenki azon gondolkozik, mivel szerezhetne örömet másnak, s az arcokra rá van írva az isteni öröm, mit kedveseik örömén már jó előre éreznek.

A durva lelkek megfinomulnak, a finom lelkek átszellemülnek, mivel egy gondolat vezeti, sarkallja: örömet, minél nagyobb örömet szerezni másoknak, s természetesen, maguknak is. Igen, igen, ez önzés – jól mondja a tisztelt közbeszóló – (Király Bandi volt, ki végre, kétszeri próbálkozás után túlesett az utolsó szigorlaton), de a legnemesebb önzés a világon. Hát én nem szégyellem megvallani, most is érzem a szenteste édes izgalmát. Édesanyámmal együtt cicomáztuk a Mucika karácsonyfáját, mely alatt hely jut még az én professzor bátyám nyakkendőinek is, sőt sejtem, hogy az a csomag, melyet édesanyám legutoljára tesz a fa alá, nekem szól, talán együtt is vettük a boltról boltra való vándorlásunk alkalmával, s én mégis boldog vagyok, végtelen boldog, hogy a magam felgyújtotta karácsonyfa elé állhatok, s halkan utánarebeghetem a Mucika által elfogódottan rebegett imádságot.

Te, édes Margitom, nem ítélsz el, ha elárulom neked, hogy rögtönzött beszédem nagy hatást tett a jelenlevőkre. Az ifjak, természetesen, tapsoltak, s ha lehet hinni a szavuknak, azt mondták, hogy megtérítette őket az én szónoklatom. Egyik-másik azonban esetlen bókkal is kedveskedett.

– Sohasem volt ily szép, mint ma, mikor beszélt, Zsuzsika! – áradozott Kandó Pista.

– Ha maga adott volna elő az egyetemen, egy óráról sem maradtam volna el – biztosított Király Bandi.

S akkor talán meg sem buktál volna – gondoltam, de természetesen nem mondtam.

De hisz az a fő, édes Margitom, hogy szívem szerint beszéltem. Elmondtam, amit éreztem. Vallást tettem az én hitemről. Ugye jól cselekedtem?

TARTALOM

”Itt van látatlan köztetek” – Tárcanovellák, önéletírások, regényrészletek

Karácsonyi levél

Az első hó

A hit

Fehér világ

A német hét

Termés bácsi

Édes anyaföldem!

Búcsúzódás

Erdőzúgás

Feltámadunk

Templomban

Szent Péter atyafiai – Népmesék

Mese a kalászról

Ember és állat

A macska

Mi van a ládikóban?

A szerencse és az áldás

Igazság és hamisság

A kétszívű királyfi

Üssed, üssed botocskám!

A möndölecskék

A hét boldog esztendő

A zarándok

A Napisten

A gazdag csizmadia

A tűz

A szegény ember és a Halál

Krisztus és a fösvény asszony

Krisztus és az elégedetlen pópa

Az obsitos

Hirtelennőtt

A bárány mája

A juhász báránya

A szegény ember krumplija

Istené a szállás

A szegény ember hídja

Szent Péter atyafiai

Az özvegyasszony tehene

Isten

A lúd lába

Krisztus a csárdában

Krisztus urunk muzsikája

A nyárfa meg a fenyőfa

A ló és a szamár

Krisztus és a madarak

Szűz Mária keresztlánya

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelés: Szabó Rózsa

Korrektor: Benedek Enikő

ISBN 978 963 13 7150 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Crimson Text – SIL Open Font License

HK Venetian – SIL Open Font License

Milonga – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License