Carly Robyn

NAGYDÍJAS SZERELEM

A mű eredeti címe

Drive Me Home

Copyright © 2025 by Carly Robyn
All rights reserved.

Hungarian translation © Kern Ágnes

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

KERN ÁGNES

ISBN 978 615 104 144 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Arnie papámnak.
A Mimi iránti szerelmed olyan, amilyenről
a romantikus regények szólnak.

A szerző megjegyzése
a tartalommal kapcsolatban

Ez a könyv könnyed és humoros stílusban íródott, de obszcén szóhasználatot tartalmaz, és említést tesz egy szülőnek a múltban bekövetkezett, a könyv lapjain meg nem jelenített haláláról. A könyv egy lassan kibontakozó, explicit szexuális tartalmat ábrázoló romantikus regény, tizennyolcadik életévüket betöltött olvasók számára. Kérjük, ezt ne hagyja figyelmen kívül!

A könyvben a kitalált karaktereken és a Forma‒1-es versenyvilágon van a hangsúly, de az eltérés a jelenlegi nagydíjmenetrendtől és -pályáktól a történetmesélés érdekében hozott szándékos döntés.

Első fejezet
CHARLOTTE

Remélem, hogy az álmomat félbeszakító illetőnek ezentúl minden reggel kihűl a kávéja. Megpróbálom figyelmen kívül hagyni a vezetékes telefon csörgését, és nyöszörögve a fejemre húzom a párnát. Sajnos azonban én utasítottam a recepciót, hogy addig hívogassanak, amíg fel nem veszem, így a csengés csupán egyetlen pillanatra marad abba, aztán újrakezdi.

Sohasem voltam korán kelő típus. Őszintén szólva igazi hisztérika vagyok, amíg két adag koffein nem kering a véremben. Gyerekkoromban apu is mindig úgy ébresztett, hogy „Jó reggelt, kis mormotám!”.

Vonakodva búcsút veszek az álmomtól, amiben Jason Momoa és Ryan Reynolds éppen azon vitatkozott, melyikük vegye meg nekem az első Birkin táskámat, és a fülemhez emelem a kagylót.

– ’reggelt!

– Jó reggelt, Ms. Walker! A hotel recepciójáról hívom. Khan vagyok, és ez az ön ébresztője.

– Köszönöm, vettem – motyogom, miközben fél kézzel a szemem dörzsölöm.

– Hívjam vissza tíz perc múlva? – kérdezi némi hezitálás után.

– Miért? – pislogok zavartan.

– Hogy ellenőrizzem… felébredt-e – válaszolja bizonytalanul. – A férje kérte, hogy minden eszközzel biztosítsuk a pályára való eljutását. Az autó tizenhárom perc múlva érkezik.

Összeszorul a torkom.

– Ő a testvérem.

– Kicsoda?

– Theodore a testvérem, nem a férjem.

Nagyon remélem, hogy a jövendőbeli férjem nem recepciósokkal fog felkelteni.

– Egyébként pedig nincs szükség visszahívásra. Ébren vagyok. Köszönöm.

– Rendben. Legyen szép napja, Ms. Walker!

– Önnek is, Khan! Visszaszívom a kihűlt kávéra vonatkozó átkomat.

Miközben kikászálódom az ágyból, olyan cifrán és választékosan káromkodok, hogy azt még Shakespeare is megirigyelné. A készülődésem tempója vetekszik egy nyolcvanévesével. Amint megmostam a fogam, hidratáltam az arcbőröm, és megszelídítettem a fürtjeim, a bőröndömhöz vánszorgok. Az AlphaVite-pólót, amit a bátyámtól kaptam, nagy ívben elkerülöm. Nincs az az isten, hogy felvegyem azt a műszálas izét. Előveszem a három lehetséges szettet, amit magammal hoztam. Hosszas vívódás után egy krémszínű, térdig érő kötött ruha mellett döntök. Elegáns, de mégsem hivalkodó, a könnyű anyagának köszönhetően tökéletesen passzol a bahreini időjáráshoz. A bézs Nike cipőmet veszem fel hozzá. Azt hiszem, valójában „világos csontszínnek” hívják ezt az árnyalatot, de én túlságosan furának találom ezt a megnevezést. A csomagomat a szoba másik felébe cipelem, hogy ne látszódjon a tükörben, amikor szelfit készítek magamról. Ezután már csak annyi a dolgom, hogy lemenjek, és beüljek a rám váró autóba.

Mire a versenypályához érünk, már csak harmincöt perc késésben vagyok. Ha figyelembe vesszük az időeltolódást, a reggelek iránt érzett gyűlöletemet és azt, milyen szörnyen gazdálkodom a perceimmel, egész jó időt futottam. A paddock forgóajtós bejárata felé tartva felveszem a napszemüvegem. Csak reggel kilenc óra van, de a nap már vakítóan ragyog. A fejem felett egy hatalmas Forma‒1-logó és a szponzorok nevei virítanak, én pedig megpróbálom előkeríteni a belépőkártyámat. Egy neonnarancs szíjra van erősítve, tehát könnyen meg kellene találnom, de a táskám ilyen helyzetekben előszeretettel képzeli magát Mary Poppins kezébe. Sosem tudtam apró retikülökkel járni. A mostani példányt például néhány fapados fel sem engedi a kabinba, akkora.

Amikor végre megtalálom a belépőmet, az érzékelőhöz érintem. Felvillan a zöld fény, és a kapu beenged az exkluzív Forma‒1-es paddockba. A garázs mögötti rész egyszerre célszerű és látványos. A csapatok alkalmazottai itt végzik a munkájuk nagy részét, de ugyanitt időznek a szponzorok, a sajtó munkatársai és a különleges vendégek a versenyhétvége alatt. A paddock elrendezése minden helyszínen egy kicsit más, de mindig egy dollármilliókba kerülő falura emlékeztet.

Nem tudom letörölni az arcomról a mosolyt, ahogy az AlphaVite motorhome-ja felé tartok. Nem a bahreini futam az első, amelyen járok. Az első nagydíjon nyolc hónapos koromban vettem részt, és azóta is minden évben folytatom ezt a szokást. Az enyhe motorolajszag és a csapatszínek mozaikja mindig jobb kedvre derít. A riporterek már készítik a kamerákat és a mikrofonokat, a Forma‒1-es hoszteszek a kaviárral és pezsgővel felszerelt vendéglátó egységek felé kísérik a szponzorokat, a csapattagok pedig szemmel láthatóan fontos megbeszélésekre sietnek a saját motorhome-jukba.

Az AlphaVite sötétszürke motorhome-jának ablakai sötétítettek, az ajtó felett pedig ott virít a jellegzetes villám alakú logó. A földszinti rész egyik oldalát elfoglalják az irodák, amíg a másik oldalon a jellegzetes kobaltkék pólóban feszítő csapattagok reggeliznek. A pilóták privát szobái jellemzően a középső szinten kapnak helyet, szóval megállás nélkül masírozok fel a lépcsőn. Alighogy felérek a tetejére, már hallom is a bátyám hangoskodását. Ha én magam nem beszélnék ugyanilyen hangerővel, akkor biztos cikizném miatta.

Alig fél másodpercig fontolgatom, hogy kopogjak, aztán egyszerűen csak benyitok. Theo a kanapén terpeszkedik, valamit nagyon magyaráz a telefonba. A mosolyából ítélve a barátnőjével beszélhet. Ami a jövőbeli sógornőmet illeti, igazán szerencsés vagyok. Mindig elmondom a tesómnak, hogy a Forma‒1-es pályafutása legnagyobb teljesítménye nem a világbajnoki győzelem, hanem Josie. Amikor még a McAllister csapatánál versenyzett, Josie a marketingosztályon dolgozott. A tavalyi év folyamán a barátságukból amolyan sziruposan édes szerelem lett.

– Charlotte, végre itt vagy!

A „végre” szó hallatán égnek emelem a tekintetem, mert pontosan tudom, hogy nem rám várt egész délelőtt.

– Igen, persze – folytatja a telefonba. – Nekem is nagyon hiányzol. Később felhívlak, oké? Ühüm. Szeretlek, angyalom. – Azzal leteszi a telefont. – Megtanulhatnál kopogni – mordul rám.

– És te megtanulhatnád végre kiejteni Worcestershire-t úgy, mintha nem egy hobbitok lakta falu lenne A Gyűrűk urából – válaszolom vállat vonva. – Mégis itt tartunk.

A megjegyzésem hallatán végre rám néz.

– Hol van a póló, amit küldtem?

– Tudod, hogy sosem viselek csapatterméket – felelem, és az asztal szélére telepedek.

Amióta láttam a Szex és New York első részét, a divat a mindenem. Miranda, Charlotte, Samantha vagy Carrie randevúi és szövevényes kapcsolatai a manhattani férfiakkal sohasem érdekeltek. Nem ám. Csak az anyagokat is magukba foglaló szerelmi szálak érdekeltek, mint a híres Fendi Baguette táska, na meg azok a mesés üzletek! Rachel Zoe egyszer azt mondta, a stílusod anélkül árulja el, ki vagy, hogy megszólalnál. Akármennyire is támogatom a bátyám csapatát, a szúrós póló, ami lóg rajtam, mint tehénen a gatya, nem az én világom.

– Készen állsz a futamra? – kérdezem, mert semmi kedvem ruhákról vitatkozni. – Hogy érzed magad?

– Ne aggódj ennyire, Lottie! – kuncog. – Lehet, hogy kicsit ijesztő az első futam az új csapatnál, de a rajongóim miattam jönnek, nem az autóm színe miatt.

– Ez igaz – ismerem be nagy nehezen. Mindig fura a rajongókkal élőben találkozni. Theót időről időre az utcán is megállítják egy autogram vagy szelfi erejéig.

– Ha elég bátor voltam ahhoz, hogy kicseréljem a pelusod – kacsint rám ‒, akkor ezt is kibírom.

Égnek emelem a tekintetem.

– Nem hiszek neked, Theodore. Egyszer kihívtad a mentőket, amikor vigyáztál rám, csak mert kidobtam a taccsot, te pedig nem bírtad a szagát.

– Ez nem így történt…

– ’reggelt, Ru! – hallatszik az ajtóból.

Azzal egy görög isten lép be a szobába: Lucas Adler. A tesóm legjobb barátja, és a férfi, akibe azóta vagyok titokban szerelmes, amióta csak az eszemet tudom. A szemem úgy issza Lucas látványát, mintha a legjobb évjáratú bor lenne, én pedig hétpróbás borszakértő. Kócos, hullámos szőke haja a homlokába lóg, sötétzöld szemét arany pettyek tarkítják az ablakon beömlő fénynek köszönhetően. Minden erőmre szükség van, hogy ne nyaljam meg az ajkamat.

Az AlphaVite másik pilótája lustán mosolyog, a szeme körül nevetőráncok jelennek meg, miközben végigmér.

Lucas még kis koromban nevezett el kengurunak, mert állandóan úgy ugrabugráltam, mint Ausztrália nemzeti állata. A becenévből mára csak a Ru rövidítés maradt.

– Szia! – intek, és az arcomat árulkodó pír önti el.

– Theo mondta, hogy átjössz, ezért hoztam neked kávét meg croissant-t. Ha most túl magas a vércukrod, elteheted későbbre is. – Felemel egy AlphaVite feliratú kávéspoharat és egy fehér papírzacskót. – Dupla eszpresszó gőzölt tejjel, két adag cukormentes vaníliasziruppal. Megfelel így?

Semmi értelme szemérmes mosolyt villantani, amikor ilyen izgatott vagyok. Egyszerűen engedem, hogy az idióta vigyor elterüljön az arcomon.

– Te tudod, hogyan iszom a kávét?

Halvány pír jelenik meg az orcáján. Annyira édes, ahogy ez a tetovált, fémgyűrűkkel felékesített pasi elpirul. A jövőben minél többször szeretnék ennek tanúja lenni.

Közelebb lép, majd átnyújtja a péksüteményt és a kávét, a polisztirol pohár még meleg.

– Asszem, jó a memóriám.

Belekortyolok az italba, és nem tudom visszafogni a halk nyögést, amikor az ismerős íz szétárad a nyelvemen. Közben a petefészkeim kánkánt járnak.

– Te vagy a legjobb! Ha nem írtam volna össze évekkel ezelőtt a kedvenc neveim listáját, esküszöm, megengedném, hogy te nevezd el az első gyerekem.

Vagy hogy te legyél az apja.

– És mi a helyzet a középső névvel? – vág vissza Lucas kuncogva.

A bögre mögé rejtem a mosolyom, és bólintok.

– Beszélhetünk róla.

Elég sok hülye döntést hoztam már életemben. Hittem az exemnek, amikor azt mondta, nem kell a miatt a lány miatt aggódnom. Úgy gondoltam, hogy jól áll az alacsony derekú farmer. Frufrut vágattam. Egész évre megvettem azt a drága konditerembérletet, hátha ettől kedvem támad edzeni. A listám hosszabb, mint egy drogériában kapott számla.

Viszont az elhatározásom, miszerint a tesómmal tartok a Forma‒1-es szezon alatt, amíg kitalálom, mihez kezdjek az egyetem után, nem tartozik a fenti listára. A bónusz pedig, hogy Lucas Adler társaságában tölthetem a hétvégéimet. Azt hiszem, ez életem legjobb döntése.

Második fejezet
LUCAS

Anyám egyvalamiben kiemelkedő: remekül kelt lelkiismeret-furdalást bennem. Amikor először értem késve haza, olyan hosszú és félelemkeltő hegyi beszédet tartott, hogy többet soha az életben nem mertem kimaradni. Úgy emlegetjük az ilyeneket a tesóimmal, mint az ő Oscar-díj-köszönő beszédét, mert könnyeket csal az ember szemébe. Igaz, nem ugyanúgy.

Már kétszer bocsánatot kértem, amiért korábban nem tudtam felvenni a telefont. Most, hogy végre vonalban vagyok, ő persze nem is figyel rám. Mivel pontosan tudom, hogy ki kell várnom a mondandója végét, addig kényelmesen elhelyezkedem a lakosztályom kanapéján. Csak isten a megmondhatója, hogy mennyi ideig kell őt hallgatnom, és miután egy hétig kerültem a beszélgetést, nem akarom idő előtt félbeszakítani.

– Jobb dolgom is van annál, mint hogy téged kergesselek, mint valami rossz telemarketinges – pufogja. Nem kell látnom ahhoz, hogy tudjam, a nappaliban járkál fel-alá, egyik kezét csípőre rakva. – Miért esik nehezedre felvenni a telefont, ha az anyád hív? Harminchat órán át vajúdtam, erre többet beszélgetek a hangpostáddal, mint veled!

– Anya…

– Ne-ne! Te csak ne anyázz itt nekem, Lucas Noah Adler! Több mint egy hete beszéltünk utoljára. Az üzeneteimre is alig válaszolsz.

Talán azért, mert csak annyit ír bennük, hogy „Szia!” meg „Hiányzol!”. Semmi fontos. Ezt most nem említem meg. Amikor végre levegőt vesz, a lehető legkedvesebb hangomon szólalok meg:

– Most kezdődik a szezon, őrült pörgés van. Nagyon sajnálom, anyu. Oké? Jobban fogok igyekezni, ígérem.

– Aha – hümmög, de aztán ő is kedvesebb hangvételre vált. – Aggódom, hogy ennyire távol vagy. Hiányzik a hangod. Tudni akarom, hogy jól vagy-e.

– Tudom – felelem, mert érzem a szavai súlyát. A középső ujjamon lévő gyűrűt csavargatom. – Ígérem, hogy ezentúl mindig felveszem a telefont.

– Rendben – mondja. – Most, hogy ebben megegyeztünk, lefoglaltad már a repülőjegyed a hazaútra?

Hátraejtem a fejem, a kanapé támlájának ütődik. Éppen ezért kerültem vele a beszélgetést.

– Szerintem májusban vagy júniusban tudok csak hazamenni.

Valami őrült berregő hangot utánoz. Olyan hangos, hogy el kell tartanom a fülemtől a telefont.

– Rossz válasz! – mondja. – Tudom, hogy hamarabb is haza tudsz jönni. Mikor voltál itt utoljára? Múlt nyáron?

– Decemberben találkoztunk.

Apával meglátogattak Monacóban. Az egész hetet vitorlázással töltöttük, mint egyszer gyerekkoromban, amikor lementünk Cape Codra. Négy fiútestvérem van, így elég ritkán élveztem egyedül a szüleim osztatlan figyelmét. Tudom, hogy megpróbálnak mindent, és ezt sosem vettem magától értetődőnek.

– Ne szemérmeskedj itt nekem! – mondja, a hangsúlya hirtelen fellengzős lesz. Magam előtt látom, ahogy a nappali közepén áll felszegett fejjel. – Itt az ideje, hogy egy-két napnál hosszabb időre is hazagyere.

Ennek gondolatára összeszorul a mellkasom, és önkéntelenül masszírozni kezdem a szegycsontomat.

– Ez nem olyan egyszerű, anya. Kötelezettségeim vannak. És a szezon…

– Tudom, édesem – mondja nagyot sóhajtva. – Sokat jelentene, ha láthatnánk. Különösen nekem. Olyan jó lenne, ha szakítanál időt arra, hogy hazautazz! A májusi versenyedre az egész család átruccan majd Montrealba. Mi lenne, ha utána hazajönnél velünk? Maradhatnál egy hétig. Mindenkinek nagyon hiányzol.

Lehajtom a fejem, megadóan sóhajtok. Nem szoktam kiteregetni a szennyest, így anya nem tudja, hogy az utóbbi években kerültem Bostont. Amikor utoljára meglepetésből meglátogattam őket, kiderült, hogy a testvérem, Jesse, az exemmel jár. Azzal az exemmel, akivel én is újra össze akartam jönni. Ezek után semmi kedvem újra a szülővárosomba látogatni.

De igaza van. Túl régóta nem láttam már a családomat. Mármint azokat a családtagokat, akiket igazán látni akarok.

– Oké – egyezem bele. – Megnézem, mit szól a csapat a dologhoz.

– Csak ennyit kérek – mondja, a hangja ezúttal elégedetten cseng. – Olyan jó lesz, hogy újra itthon lesz az összes fiam!

Ettől nem lesz jobb kedvem. Bostont ezer éve nem érzem az otthonomnak, de ezt sem említem neki.

– Nem tartalak fel tovább – folytatja. – Sok szerencsét ma, kicsi oroszlánom! Szurkolunk neked!

A zavarba ejtő becenevem hallatán mindig összerándulok. Mindenkinek jutott belőle: Grayson a kedves zsiráf, Jesse a vicces jaguár, Ezra az elegáns elefánt – ami szerintem mind közül a legrosszabb –, Finn a ravaszdi róka, én pedig a kicsi oroszlán.

– Köszi, anyu. Szeretlek!

– Én jobban!

Amint leteszem a telefont, üzenetet küldök a menedzseremnek, Mitchellnek, és az asszisztensemnek, Natalie-nak az utazás megszervezésével kapcsolatban.

Ezek után már nem rágódom tovább a beszélgetésünkön, hanem felveszem a kényelmes, szponzorlogókkal kidekorált versenyruhámat. Csak félig húzom fel a cipzárt, de alatta úgyis ott van a kötelező, tűzbiztos alsóing. Kint pokoli a hőség, így minden apróság számít, amitől kevésbé van melegem. A sisakom passzol a ruhához, néhány világoskék csík, az amerikai zászló és a szerencseszámom, a tizenhetes díszíti. Az egyik oldalát az edzéseknek köszönhetően néhány horzsolás tarkítja, de akárcsak a karomon és a combomon lévő tetoválások, mind egy-egy történetet mesélnek.

Amikor leérek a garázsba, hagyok magamnak egy percet, hogy magával ragadjon a hangulat. A szerelők és a mérnökök az autóm beállításán dolgoznak, ellenőrzik a keréknyomást és minden egyéb apróságot, amin a futam sikere múlhat. A motorok távoli zúgása régi ismerősként üdvözöl.

Jobbra-balra biccentek, ahogy átvágok az ismerős arcok tengerén. Charlotte felé tartok, aki a versenymérnökömmel beszélget. A ruha kihangsúlyozza tökéletes idomait, sötétbarna haja, ami éles kontrasztban áll világos bőrével és kék szemével, leomlik a vállán. A szív formájú arcán mindig látni egy kis természetes pírt. Túlzott áhítattal hallgatja, ahogy a mérnök magyaráz neki.

Tárgyilagos nézőpontból szemlélve teljesen természetes, hogy az AlphaVite-csapattal tölti a szezont. Miért ne használná ki a lehetőséget, hogy bejárja a világot, mielőtt eldönti, hogy mivel akar foglalkozni? Sajnos az én nézőpontom egyáltalán nem tárgyilagos.

Theo mindig jó kedélyű, nem olyan hirtelen haragú, mint Blake, de fogalmam sincs, hogyan reagálna, ha megtudná, milyen szemmel nézek a kishúgára. Lehet, hogy vadállattá változna. A saját testvéremnek hála, közvetlenül megtapasztaltam, milyen következményekkel jár, ha valaki megszegi a tesókódex szabályait. Nem akarom a Theóval való barátságomat tönkretenni a húga mindenre rávevő mosolya, a tölgyfa hordóban érlelt whiskyhez hasonlóan selymes nevetése és a teste miatt, amit a legszívesebben a nyelvemmel térképeznék fel.

Hosszan kifújom a levegőt, elhessegetem a Charlotte-tal kapcsolatos gondolataimat, és odamegyek hozzá. Gyengéden megráncigálom az egyik hajtincsét.

Morcosan fordul hátra, de amikor rájön, hogy ki vagyok, szélesen elmosolyodik.

– Ó, te vagy az! – mondja, és még int is. – Hali! Készen állsz?

– Ne szórakozz! – A könyökömmel picit oldalba bököm. – Én mindig készen állok a versenyre.

– Gondoltam, hogy így van, csak udvarias akartam lenni. – Mosolyog, a kék szeme csak úgy ragyog. – A fantáziacsapatom is neked szurkol, szóval ne okozz csalódást!

– Mi a csapatod neve? – kérdezem kuncogva. – „Walker az útvesztőben”?

Széles mosolya és az arcán megjelenő gödröcskék látványa melegséggel tölt el. Úgy érzem, máris győztem, pedig még el sem kezdődött a verseny.

– Nem. „Walker mennybe megy” a neve, de a tiéd se rossz. Igazából a lehetőségek végtelenek, de nem akarok nagyzolni.

– Az enyém nem ennyire kreatív.

– Nem lehetett cikibb, mint a klumpa, amit viselsz – ugrat magasra vont szemöldökkel, miközben a lábbelimet mustrálja. Legalább nem szandál van rajtam.

– Hé, a klumpa menő és kényelmes! – vonogatom a szemöldököm. – Nem gúnyolhatod ki a fickót, akitől a tökéletes kávét kaptad. Nem tudtad, hogy ez a szabály?

– Ó, új szabályok vannak? – A gödröcskék elmélyülnek. – Sokat dumálok, jólesik, hogy valaki figyel is arra, amit mondok.

Az biztos, hogy nem fogom neki bevallani, hogy szinte minden szóra emlékszem, amit valaha nekem mondott, még azelőttről is, hogy másképp kezdtem ránézni. Tudom, hogy a reggeli pirítóst kicsit égetten szereti. Nincs odáig azért, ha a lábán és a kezén ugyanolyan színű a körömlakk, és amikor Monopolyt játszik, mindig a pénzeszsák figurát választja.

Mielőtt kitalálhatnék valami frappáns választ, éles füttyentés hallatszik. A csapatfőnök, David Green hívja fel így magára a figyelmet. Charlotte-tól néhány lépésnyire, a garázs előtt áll David, mellette Theo.

Aha. Itt az ideje a szokásos verseny előtti motivációs beszédnek. Magamban csak Al Pacino-beszédnek hívom, mert annyira hasonlít a Minden héten háború című filmben elhangzott monológra.

– Sok szerencsét! – biztat Charlotte. Gyengéden megszorítja a felkarom.

– Neked is – mondom, aztán rájövök, hogy mekkora hülyeség hagyta el a számat. – Úgy értem, jó szórakozást!

Mi a fene?

Charlotte hátradöntött fejjel nevet.

– A „Walker mennybe megy” csapatnak szüksége van azokra a pontokra, szóval szedd össze magad, Adler!

Az egész szezon Charlotte közelében? Tényleg össze kell szednem magam.

Harmadik fejezet
CHARLOTTE

Én ahhoz sem vagyok elég atletikus, hogy sportmelltartóba gyömöszöljem a cicimet, a testvérem pedig háromszázhetvenöttel repeszt a milliódolláros autójában. A genetika útjai tényleg kifürkészhetetlenek. A képernyőn Theo autója egyre gyorsul, pedig mindjárt jön a hajtűkanyar. Összeszorult torokkal figyelem, ahogy a mutató, ami a fék által kifejtett nyomást jelzi, az égbe szökik. A bal első kereket gigászi terhelés éri. Az autó egy szempillantás alatt egyenesbe áll, ahogy a néhány másodperccel előtte száguldó Ithaca-versenyző nyomába ered. Nem tudok más tenni, megtapsolom, hogy azzal is oldjam a feszültséget.

– Szép munka! – mondja David Theónak a rádióba. – A tizenegyes kanyar utáni egyenes szakaszon jöhet a légellenállás-csökkentő rendszer.

Megigazítom a hatalmas fejhallgatómat, és a másik monitor felé fordulok. Minden képernyőn a pálya másik részlete látszik, így sokkal jobban lehet követni a versenyt, mint a lelátóról. Gyerekként a lelátót szerettem jobban. Apa még azelőtt abbahagyta a versenyzést, hogy én megszülettem volna, de mindig elvitt a melbourne-i nagydíjra. Beültünk a rajongók közé, noha egykori világbajnokként bejáratos lehetett volna bárhová. Pattogatott kukoricát és cukorkát ettünk, és együtt szurkoltunk az előttünk elszáguldó versenyautóknak. Nélküle nem ugyanolyan az élmény, ezért szívesebben maradok a bokszban.

– Eddig nagyon jó a verseny, ugye?

A mély hang irányába pillantok, aztán hátra kell döntenem egy kicsit a fejem, mert a felém tartó férfi egy életre kelt görög szobor. Legalább két méter magas. A háromrészes, grafitszürke öltönye szinte biztosan méretre készült. A széles válla minden konfekciódarab varrását szétfeszítené. Te jó ég, hatalmas baba lehetett! Összerázkódom, amikor szegény anyukájára gondolok, aki megszülte. Koncentrálj, Charlotte!

– Szerintem jó esélyünk van a dobogóra – mondom barátságos mosollyal, miközben próbálok rájönni a fickó nevére. Első nap Theo a csapat minden tagjának egyesével bemutatott, és azt hittem, elég jó a memóriám, de most semmi nem jut eszembe. Meglepő. Emlékeznem kellene valakire, aki ennyire kiugróan magas.

– Mitchell Abramson – nyújtja előre a jobb kezét.

– Á, Lucas tyúkanyója! – bukik ki belőlem, és lelkesen megrázom a kezét.

– Tyúkanyója?

Érzem, hogy a pír felkúszik a nyakamon, de mosollyal leplezem.

– A kakas mégsem hangzana olyan jól – vonom meg a vállam. – Egyértelműen nem a fiad, de tizenkét éves kora óta vele tartasz, nem igaz? Akkor figyeltél fel a tehetségére, és láttad meg benne a potenciált, amikor megnyerte a gokartbajnokságot. A gondviselője lettél, hogy elutazhasson a versenyekre szerte a világban. A többi már történelem.

Egy pillanatig lefelé görbülő szájjal tanulmányoz.

– Honnan tudsz te ennyit rólam?

– Fenn van Lucas Wikipédia-oldalán – mondom olyan hangsúllyal, mintha államtitkot osztanék meg. – Mint az első számú rajongója, mindennap megnézem, felkerült-e újabb információ. Tudtad, hogy Lucas jobban szereti a piros Gatorade sportitalt, mint a sötétkéket? Ami egyébként szentségtörés. És hogy allergiás a tollpárnára? – Lassan pislogok párat, és szomorúan megrázom a fejem. – Nem túl izgalmas allergia olyasvalaki számára, aki menőn fest bőrdzsekiben, de ki vagyok én, hogy ítélkezzem?

Ez mondjuk hazugság. Mindig ítélkezem. Magamban.

– Várjunk csak! Hogy micsoda? – Mitchell szemöldöke felszalad.

– Csak vicceltem, Mitchell – mondom vigyorogva, és kiegyenesedek. – Onnan tudom, hogy elmondta nekem.

El tudom képzelni, hogy néhány infó így is fenn van a neten. Lucas az egyetlen amerikai Forma‒1-es pilóta, és ettől olyan különleges. A legtöbb amerikai versenyző inkább a NASCAR-t vagy az IndyCart választja. Ahhoz, hogy valaki bekerüljön a Forma‒1-be, az év jó részét Európában kell töltenie gokart- és egyéb autóversenyeken. Szerencsére Mitchell időben meglátta Lucasban a tehetséget, és onnantól minden ment magától.

– Szóval te vagy Theo húga – mondja Mitchell, és csettint párat.

– Charlotte – javítom ki. A szokásos vitriolt most kihagyom a hangomból, főleg, mivel az előbb tyúkanyónak neveztem. Ha minden alkalommal kaptam volna egy dollárt, valahányszor valaki „Theo kishúgának” vagy „a másik Walkernek” titulált, nos, még nem lennék gazdag, de tudnék rendelni egy klasszikus Chanel táskát. Egész életemben Theo sikerének árnyékában léteztem. Nem irigylem a karrierjét vagy a teljesítményét, csak nehéz úgy a nyomába eredni, hogy már az első lépéseknél kificamodott a bokám. A családom sohasem éreztette velem, hogy nem érek fel az elvárásaikhoz. De egy ilyen testvérrel, egy olyan névvel, amely a tehetséget és a sikert fémjelzi az egész világon, mégis hogy tudnék egyáltalán versenybe szállni?

– Igen, Charlotte – bólint Mitchell. – Lucas említette, hogy követed a bátyádat ebben a szezonban.

Az a bizonyos irritáló érzés, amit eddig elfojtottam, most újra erőre kap.

– Az, hogy követem, nem különösebben találó – válaszolom összeráncolt szemöldökkel. – Jobban szeretek úgy fogalmazni, hogy kihasználom a bátyámat, hogy ingyen ehessek, ihassak és vásárolgathassak a világ körül.

Elneveti magát a visszavágásom hallatán.

Senki előtt nem kell magyarázkodnom vagy szégyellnem magam, amiért szükségem van egy kis időre. Igaz, hogy Theo fizeti az utazásomat, de csak azért, mert ragaszkodott hozzá. Nem viccelek. Három napig nem szólna hozzám, ha a saját hitelkártyámmal próbálnék hotelszobát foglalni. A bátyám az egyetlen ezen a földön, aki még nálam is makacsabb.

Mitchell bólint, a szája sarka felfelé görbül.

– Ha a kék szemed vagy a mosolyod nem vezetett volna nyomra, az elragadó természeted megtette a magáét. A Walker család tagjait nehéz figyelmen kívül hagyni.

– Nem tudom, hogyan mondjam el – felhúzom a szemöldököm, és elfojtok egy vigyort –, de téged se könnyű figyelmen kívül hagyni. Akkora vagy, mint a Mount Everest.

Amikor hátravetett fejjel elneveti magát, a hangja még a boksz zaját is túlharsogja.

– Azért, mert annyira magas vagyok?

– Igen, valószínűleg oxigénmaszkra van szüksége annak, aki meg akar mászni.

A szemöldöke megint felszalad, és mintha a torkán akadt volna valamit. Ekkor jövök rá, hogy mire utalt az utolsó, viccesnek szánt mondatom.

– Nem mintha szeretnék rád mászni – teszem hozzá gyorsan és látszólag közömbösen, de közben összerándul a gyomrom. – Ne sértődj meg, de túl öreg vagy hozzám, és, hála istennek, nincs apakomplexusom! Csak úgy értettem, hogy eltartana egy ideig, amíg felérnék, ha akarnám.

Mitchell egy darabig csak bámul rám, aztán megrázza a fejét.

– Ismertem apádat, amikor még a McAllisternél versenyzett.

– Tényleg? – kérdezem izgatottan.

– Aha. A csapattársa menedzserének dolgoztam akkoriban – árulja el halvány vigyorral. – Nagy ember volt. Mindenki számára tartogatott egy mosolyt.

– Igen. – Elmosolyodom én is. A Forma‒1 szorosan összefonódott a családom történetével. Apámnak mindig az állt a fókuszban. Theo már-már a versenyzés megszállottja. Nekem viszont mindig a háttérben maradt. Azért is éltem a lehetőséggel, hogy végigkísérjem az AlphaVite szezonját, mert a sport szeretete nekem is a véremben van.

A beszélgetésünk lassan elhal, és mindketten a képernyőkre figyelünk inkább. Pont meglátom, ahogy Harry Thompson, az Everest Racing pilótája megelőzi Lucast.

Szeretném azt mondani, hogy a futam többi része sok izgalmat tartogat, de Blake Hollis, a bátyám legjobb barátja és egykori csapattársa végig az első helyen marad. Theo nem tudja megelőzni az előtte lévő autót, Lucas és Harry pedig ide-oda előzgetik egymást. Végül az utolsó előtti körben Harry kerül előre, ezzel megszerezve magának a második helyet.

Amikor a bátyám kiugrik az autójából, és mosolyogva üdvözli a rajongók tömegét, valamint megköszöni a csapattagok munkáját, engem is elönt a büszkeség. Nem látszik rajta, de nem elégedett a teljesítményével. Csak akkor érzi úgy, hogy jó munkát végzett, ha a dobogó legmagasabb fokán áll, trófeával a kezében. Én csak társasjátékkal szoktam játszani, így fogalmam sincs, milyen érzés a lehetőség, hogy valódi dollármilliókat nyerj Monopoly-pénz helyett.

Theo gratulál néhány másik versenyzőnek, aláír néhány sapkát, majd int nekem.

– Az egyetlen előnye, hogy nem kékben vagy, hogy könnyen észreveszlek.

Morgok kicsit a bajuszom alatt, de azért megölelem. Borzasztóan megizzadt, én pedig még a saját izzadságomat is gyűlölöm, ezért nem járok kondizni sem.

– Szuper verseny volt!

Elhúzza a száját, és látom az arcán a csalódottságot.

– Nem éppen, de azért köszi.

– Az ötödik hely még pontszerző – emlékeztetem. – És ez csak az első verseny volt. Kell egy kis idő, amíg a dobogóra kerülsz.

– Lehet – mormolja. – Lehettem volna agresszívabb.

– Grrr! – ugratom.

Erre végre elvigyorodik, és a szemében is megjelenik egy kis mosoly.

– Fura vagy, tesó. Gyorsan felhívom Jost, mielőtt levadásznak a riporterek. Veled minden oké?

– Nem kell velem foglalkoznod – emlékeztetem felemelt mutatóujjal. – Elvagyok magamban is.

– Nem könnyű megszokni, hogy felnőttél – mondja vigyorogva. – Később találkozunk.

Theo elindul, hogy beszéljen a barátnőjével, én pedig megkeresem a férfit, akit már legalább negyedórája figyelek a szemem sarkából. Lucast nehéz nem észrevenni. Nem olyan mogorva, mint Blake, és nem olyan közvetlen, mint a tesóm, de ettől még minden szem ráirányul. Az autója mellett áll, és egy riporternek szenteli minden figyelmét, aki az ESPN csatorna mikrofonját tartja az orra alá. Nem akarom zavarni, ezért kissé távolabbról figyelem, ahogy a nyugodt, selymes hangján válaszol a versenyre vonatkozó kérdésekre.

A bokszutca a rendezett káosz jeleit mutatja. Emberek gratulálnak egymásnak vagy épp arról vitáznak, mit kell a következő versenyen jobban csinálni. Nem számítok arra, hogy Lucasnak lesz ideje velem foglalkozni, de mintha megérezné a jelenlétem, felém pillant. Biccent a riporternek, ezzel a maga részéről lezárja a beszélgetést, és elindul felém.

Hát szia, édes!

– Szia, Ru! – köszönt, miközben fél kézzel lehúzza a versenyruha cipzárját. Természetesen alatta csak a következő réteg ruha látszik, de mégis úgy érzem, mintha csak nekem adna elő egy sztriptízműsort. – Theo hogy bírja?

Lucas az egyetlen, aki ahelyett, hogy a saját diadalát ünnepelné, azon aggódik, hogy Theo hogyan viseli az ötödik helyet.

– És te hogy bírod? Tizenöt ponttal kezdeni a szezont nem semmi, Adler!

Az arca már így is kipirult a versenyzéstől, de most még egy árnyalatnyival jobban elvörösödik.

– Csak teszem a dolgom.

– Nagyon szerény vagy! – Felsóhajtok. – Esküszöm, ha csak negyedannyi tehetségem lenne, mint neked, én olyan idegesítően dicsekednék, hogy be akarnád tömni a számat. De nem úgy… Mármint… érted. – Összevissza csápolok a kezemmel. – Vagy akár úgy is. Nem tudom, mire indulsz be.

Most komolyan utalást tettem arra, hogy szereti a BDSM-et?

– Te is rendkívül tehetséges vagy, Char – mondja nevetve.

– Nem hiszem, hogy Az ördög Pradát visel minden mondatának memorizálása különleges tehetséget igényel – vonom meg a vállam –, de vannak rejtett tartalékaim, az biztos.

– Theo sisakja, amit segítettél megtervezni, nagyon állat lett – száll vitába velem. – Én például semmi hasonlóan művészire nem lennék képes.

– Köszi! – Most én pirulok el. Már évek óta segítek megtervezni Theo sisakjait. Semmi eget rengető, de imádok ezzel foglalkozni, és teret enged a kreativitásomnak. Idén a sisak elején látható sötétkék éjszakai égbolt hátul átvált felhős, nappali égkékbe, illetve középen végigúszik rajta az ausztrál zászló. Némi aranyszínű díszítést is belecsempésztünk mindkét oldalon, ahol néhány rejtett J betű és apám rajtszáma rajzolódik ki.

– Nem kell visszamenned interjút adni? – kérdezem, és a tömeg felé biccentek. – Az a szőke újságírónő úgy néz rám, mintha elloptam volna előle az utolsó zsemlét a pékségben.

Lucas hátrafordul, és amikor a nő észreveszi, hogy felé pillant, rögtön visszafordul hozzám, az eddig csak fenyegető tekintete már gyilkos indulatokat sejtet. Szélesen rámosolygok, mert ennyire barátságos és kicsinyes vagyok.

– Ő Miranda – mondja Lucas egy elfojtott nyögés kíséretében. – Ella csak úgy hívja, hogy a Szaténsátán.

Alig tudom visszafogni a nevetésem. A beceneve első része teljesen egyértelmű, hiszen most is egy szaténblúzt visel, ami megfeszül az idomain. Valósággal sokkoló, hogy még nem pattant le egyik gombja sem. A sátáni rész viszont felkelti a kíváncsiságom.

– Hogy szerezte ezt a nevet?

Lucas a hajába túr. A szokásos ezüstgyűrűi nélkül furán meztelennek hat.

– Azt terjesztette, hogy Ella csak azért sikeres, mert Blake-kel van, nem pedig azért, mert tehetséges. Olyasvalamit pletykált, hogy az ágyban jut bennfentes infókhoz.

Ella nevében is felháborodom, és nem is palástolom.

– Ella és Blake biztosan nem a g gyorsulásról beszélget, amikor a G-pontot is keresgélheti.

Lucas hangosan felnevet. Esküszöm, ha felvennék, ezzel a hanggal Grammyt lehetne nyerni. Mélyen rezonál, de mégis barátságos. Minden porcikámban érzem. Túl gyorsan abbamarad, amikor a csapat sajtósa – Alex? Alfredo? Anthony? – figyelmezteti, hogy itt az ideje a sajtótájékoztatónak.

– Megnézed? – kérdezi Lucas, és mintha reményt látnék felvillanni a tekintetében. Mielőtt válaszolhatnék, folytatja: – Biztos vagyok benne, hogy akad jobb dolgod is, és Theo sem lesz ott, szóval nem kötelező.

Nem tartozik a kedvenc időtöltéseim közé fojtószelepről és nyomatékról cseverésző pilótákat hallgatni, de ki nem hagynám a lehetőséget, hogy fél órán keresztül Lucast bámuljam.

– Ott leszek.