NICHOLAS SPARKS

Válaszúton

NICHOLAS SPARKS

Válaszúton

Harmadik kiadás

A mű eredeti címe

The Choice

Copyright © 2007 by Willow Holdings, Inc.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Nagy Ágnes Karolina

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

NAGY ÁGNES KAROLINA

ISBN 978 615 104 153 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A Lewis családnak:

Bobnak, Debbie-nek, Codynak és Cole-nak.

A családomnak.

Köszönetnyilvánítás

Rendben van, őszinte leszek. Időnként nehezemre esik ez a fajta köszönetnyilvánítás, azon egyszerű okból kifolyólag, hogy írói munkásságomat olyan állandóság jellemzi, amely manapság ritka és kivételes áldásnak tekinthető. Ha fellapozom a korábbi műveimet, például az Üzenet a palackbant vagy a Tűzlovagot, és elolvasom bennük a köszönetnyilvánítást, jó néhány olyan ember nevével találkozom, akivel még ma is együtt dolgozom. Nemcsak az ügynököm és a szerkesztőm ugyanaz azóta, hogy író lettem, hanem a PR-osom, a megfilmesítéssel foglalkozó ügynököm, az ügyvédem, a borítótervezőm, a terjesztők és a négy film közül háromnak még a producere is. Ez egyfelől csodálatos érzés, másfelől viszont, amikor meg kell köszönnöm a munkájukat, olyan érzésem van, mintha magamat ismételném. Ennek ellenére természetesen mindegyiküknek hálás vagyok.

Elsőként Catnek, a feleségemnek kell köszönetet mondanom, mint mindig. Tizennyolc éve vagyunk házasok, és eseménydús éveink voltak: öt gyermekünk született, nyolc kutyánk volt (persze nem egyszerre), három államban, hat különböző helyen éltünk, három családtagomat temettük el nagy fájdalommal, tizenkét regényt és egy útirajzot írtam a vele töltött idő alatt. Első pillanattól fogva őrült tempóban peregtek az események: ez bárki mással elképzelhetetlen lett volna.

Gyermekeim – Miles, Ryan, Landon, Lexie és Savannah – szép lassan felnőnek, és mindamellett, hogy mindegyiküket nagyon szeretem, büszke is vagyok rájuk.

Theresa Park, aki az ügynököm a Park Literary Groupnál, nemcsak az egyik legközelebbi barátom, hanem fantasztikus ember is. Intelligens, bájos, kedves; életem egyik nagy ajándéka, ezért köszönök neki mindent, amit értem tett.

Jamie Raab, aki a szerkesztőm a Grand Central Publishingnél, szintén köszönetet érdemel a segítségéért. Átnézi a kéziratot, hogy az a lehető legjobb legyen, és ösztönös bölcsességével terelget a regényírás során, amiért külön is szerencsésnek érzem magam. Sőt még a barátomnak is nevezhetem!

Denise DiNovi, a Séta a múltba (A leghosszabb út filmváltozata), az Üzenet a palackban és az Éjjel a parton kiváló producere, a legjobb barátom Hollywoodban. Mindig várom a filmforgatásokat, egyszerűen azért, mert akkor meglátogathatjuk.

David Young, a Grand Central Publishing új vezérigazgatója (azt hiszem, már nem is annyira új), nemcsak a barátom lett, de külön is hálás köszönettel tartozom neki, amiért elviseli azt a rossz szokásomat, hogy a kéziratot az utolsó pillanatban adom le. Ezúton is elnézést kérek érte!

Jennifer Romanello és Edna Farley a PR-osaim és egyben a barátaim is; a Szerelmünk lapjai 1996-os megjelenése óta nagy örömmel dolgozom együtt velük. Köszönet mindenért!

Az olvasószerkesztésért felelős Harvey-Jane Kowalnak és Sona Vogelnek is hálás vagyok, hogy mindig észreveszik a regényeimben óhatatlanul előforduló „kisebb hibákat”.

A UTA-nél dolgozó Howie Sandersnek és Keya Khayatiannek köszönhetem a szerencsét, hogy a könyveimből filmek készültek. Mindkettőtök munkáját nagyon köszönöm!

Scott Schwimer mindig gondoskodik rólam; immár barátként tekintek rá. Köszönöm, Scott!

Marty Bowennek, a Kedves John! (a Kedvesem filmváltozata) producerének is sokat köszönhetek. Nagyon kíváncsi vagyok, milyen lesz a fogadtatása!

Flagnek köszönöm az újabb csodálatos borítót.

És végül hálás köszönet Shannon O’Keefe-nek, Abby Koonsnak, Sharon Krassney-nak, David Parknak, Lynn Harrisnek és Mark Johnsonnak!

Prológus
2007. február

Minden történet egyedi, mint ahogyan az is, aki meséli, a legjobb elbeszélések pedig mindig meglepő véget érnek. Legalábbis Travis Parker emlékei szerint gyerekkorában ezt mondta neki az édesapja. Felidézte, ahogy ott ült az ágya szélén, és rámosolygott, amikor ő azt kérte, meséljen neki.

– Milyen mesét szeretnél? – kérdezte.

– A legjobbat a világon – válaszolta Travis.

Ilyenkor az apja néhány percig elgondolkodott. Aztán egyszer csak felcsillant a szeme, átölelte őt, és a meséléshez tökéletesen illő hanglejtéssel belekezdett egy olyan történetbe, amelytől Travis lámpaoltás után még sokáig nem tudott aludni. Mindig volt benne kaland, veszély, izgalom és utazás, és általában Észak-Karolina tengerparti városkájában, Beaufortban vagy a környékén játszódott, ahol Travis felnőtt, és ahol azóta is él. Furcsa módon szinte mindegyikben szerepeltek medvék: grizzly medve, barnamedve, Kodiak-medve... A medvék élőhelyét illetően az apja igencsak szabadjára engedte a fantáziáját. A lényeg az volt, hogy a homokos síkságon játszódó, hajmeresztő üldözéses jelenetek tarkítsák, ezért a fiúnak egészen kamaszkoráig a Shackleford Banksnél megvadult jegesmedvékről szóló rémálmai voltak. Ám ezek a mesék így sem voltak annyira ijesztőek, hogy a végén ne kérdezte volna meg az apjától: – És azután mi történt?

Travis úgy gondolt vissza minderre, mint egy letűnt kor ártatlan emlékére. Negyvenhárom éves volt, és amikor leparkolt a Carteret Kórháznál – ahol a felesége az utóbbi tíz évben dolgozott –, felidézte a kérdést, amelyet oly sokszor tett fel az édesapjának.

Mielőtt kiszállt az autóból, a virágért nyúlt, amit a feleségének hozott. A legutóbbi beszélgetésük során támadt egy kis nézeteltérésük, és mindenképpen szerette volna visszavonni, amit akkor mondott, és kiengesztelni a feleségét. Tudta, hogy a virág nem oldja meg a problémát, de más ötlete nem nagyon volt. Bántotta, ami történt, de a házasságban élő barátai szerint a bűntudat a jó házasság egyik alappillére. Azt jelzi, hogy még működik a lelkiismeret, és az értékek is fontosak. A legjobb tehát, ha az ember nem tesz olyasmit, ami miatt később bűntudatot érezhet. Persze néha ők is elismerték, hogy ez utóbbi téren kudarcot vallottak, de Travis úgy gondolta, hogy ez valószínűleg minden általa ismert házaspárra igaz. Feltételezte, hogy a barátai csak biztatni akarják, hogy senki sem tökéletes, és hogy ne vegye annyira a szívére. „Mindenki követ el hibákat!” – mondogatták. És habár Travis úgy tett, mintha egyetértene velük, tudta, sohasem értenék meg, min megy keresztül. Nem is érthetnék meg. Hiszen ők még most is megosztják az ágyukat a feleségükkel; egyikük sem élt külön a házastársától három hónapig, és eddig egyiknek sem kellett azon gondolkodnia, vajon lesz-e valamikor a házasságuk olyan, mint régen.

A parkolón áthaladva eszébe jutottak a lányai, a munkája, a felesége. Ebben a pillanatban egyikükből sem tudott vigaszt meríteni. Úgy érezte, élete szinte minden területén kudarcot vallott. Az utóbbi időben a boldogság olyan távolinak és elérhetetlennek tűnt számára, mint az űrutazás. Nem volt ez mindig így. Hosszú ideig igazán boldognak mondhatta magát. De ilyen az élet. Minden változik. Mindenki változik. Ez a természet törvénye, amely mindannyiunk életére hatással van. Az ember hibázik, megbánja, de együtt kell élnie a következményekkel, amelyek miatt néha még az is nehéz feladatot jelent, hogy reggel kikeljen az ágyból.

Ahogy a kórház bejáratához közeledett, a fejét csóválta, és lelki szemei előtt megjelent egykori önmaga: az apja meséit hallgató kisfiú. Az ő életénél jobb történetet ki sem lehetne találni, merengett, csak eddig valahogy elmaradt a boldog végkifejlet. Ahogy a kilincs felé nyúlt, megrohanták az emlékek, és őszinte megbánás fogta el.

Csak később, amikor újra felidézte a múltat, akkor mert arra gondolni: mi fog történni ezután.

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet
1996. május

– Most mondd meg, miért segítek neked? – morogta kivörösödve Matt, miközben a terasz végén kivágott mélyedés felé tolta a medencét. Megcsúszott, a homlokáról csorgó izzadságcseppek csípni kezdték a szemét. Május elejéhez képest meleg, rendkívül meleg volt. Mondhatni, pokoli hőség, különösen ilyen munkához. Még Travis kutyája, Moby is inkább behúzódott az árnyékba, és lógó nyelvvel lihegett.

Travis Parker, aki mellette tolta a hatalmas dobozt, vállat vont.

– Mert úgy gondoltad, jó buli lesz – válaszolta. Lejjebb csúszott, és egy kicsit arrébb tolta a medencét. Lehetett vagy száznyolcvan kiló, így alig néhány centit mozdult. Ilyen tempóban... atyaisten, jó, ha jövő hétre végeznek.

– Őrület! – mondta Matt, miközben minden erejével a doboznak feszült, és arra gondolt, hogy néhány öszvérnek nagyobb hasznát vennék. Iszonyúan fájt a háta. Egy pillanatra úgy érezte, megszakad az erőlködéstől, és szétrobban, mint egy olyan petárda, amilyeneket Travisszel gyerekkorukban robbantgattak.

– Ezt már mondtad.

– De valahogy még mindig nem túl jó a buli! – mérgelődött tovább Matt.

– Ezt is említetted már.

– Beüzemelni sem lesz egyszerű.

– Dehogynem! – ellenkezett Travis, majd a dobozon lévő feliratra mutatott: – Látod? Könnyen beüzemelhető! – Moby, a fajtatiszta bokszer a fa árnyékában vakkantott, mintha egyetértene. Travis önelégülten mosolygott.

Matt összeráncolta a homlokát, és próbálta összeszedni magát. Gyűlölte, ha a barátja így vigyorgott. Habár nem mindig. Alapjában véve kedvelte Travis határtalan optimizmusát, de most nem. Most egyáltalán nem!

Matt a hátsó zsebébe nyúlt a zsebkendőjéért, amely már csuromvíz volt az izzadságtól, és a nadrágján is nyomot hagyott. Letörölte az arcát, majd gyors mozdulattal kicsavarta a kendőt. Úgy folyt a verejték a cipőjére, mintha egy csap alá tartotta volna. Szinte megbabonázva bámulta, majd érezte, ahogy a nedvesség átszivárog a vékony szöveten, és megcsiklandozza a lábujjait. Micsoda elegáns úriember, hát nem?

– Ha jól emlékszem, azt mondtad, Joe és Laird is átjön segíteni ebben az „apróságban”, Megan és Allison pedig süt hamburgert, lesz sör, és hogy legfeljebb néhány óra alatt be lehet üzemelni ezt az akármit.

– Jönnek is – vágta ki magát Travis.

– Négy órával ezelőtt is ezt mondtad.

– Úgy tűnik, késnek egy kicsit.

– Vagy nem is hívtad őket.

– Dehogynem! Hozzák a gyerekeket is, becsszóra!

– De mikor?

– Nemsokára.

– Hát persze! – gúnyolódott Matt, és visszagyűrte a kendőt a zsebébe. – Jut eszembe! Ha esetleg mégsem érkeznének meg hamarosan, szerinted hogy a csodába fogjuk ketten a helyére tenni ezt az izét?

Travis egy legyintéssel elintézte a kérdést, és a doboz felé fordult.

– Ne aggódj, megoldjuk! Ahogy eddig is. Már majdnem félúton vagyunk.

Matt újból összeráncolta a homlokát. Szombat volt – szombat! Amikor pihenni, kikapcsolódni szokott, amikor kiszabadul a taposómalomból, amikor megérdemelt pihenését élvezhetné a bankban eltöltött öt munkanap után. Ez az a nap, amelyet mindig annyira vár. Az isten szerelmére, ő hitelügyintéző! Neki aktákat kell tologatnia, nem gigantikus kádakat! Nézhetné a Braves–Dodgers-meccset, golfozhatna, strandolhatna, reggel sokáig aludhatna Lizzel, mielőtt elmennek meglátogatni a lány szüleit, ahogy szombatonként általában. Ehelyett hajnalban felkel, és nyolc órán át kemény fizikai munkát végez a tűző napon...

Ekkor elgondolkodott egy pillanatra. Kit akar átverni? Ha nem itt lenne, akkor minden bizonnyal Liz szüleivel töltené a napot, és – őszintén szólva – ez volt a legfőbb oka, amiért megígérte Travisnek, hogy segít. De nem ez a lényeg, hanem az, hogy elege volt. Nagyon is.

– Elegem van! – tört ki belőle. – De nagyon!

Travis látszólag rá sem hederített. Kezét a dobozra tette, és újra nekiveselkedett.

– Készen állsz?

Matt elkeseredve nekidőlt a doboznak. Remegett a lába. Remegett! Tudta, hogy másnap reggelre minden porcikája sajogni fog. Travisszel ellentétben ő nem ment hetente négyszer edzeni, teniszezni, futni, Arubába búvárkodni, Balira szörfözni vagy Vailbe síelni.

– Egyáltalán nem jó buli, érted?

Travis rákacsintott.

– Ezt mintha már mondtad volna, nem emlékszel?

– Hűha! – mondta meglepődve Joe, miközben körbesétálta a medencét. A nap már lemenőben volt, arany sugarai tükröződtek az öböl vizén. A távolban egy szürke gém tűnt elő a fák mögül, és kecsesen átsuhant a víz fölött, egy pillanatra megtörve a fényt. Joe, Megan, Laird és Allison néhány perce érkeztek meg a gyerekeikkel. Travis körbevezette őket.

– Fantasztikus! Ezt ti ketten ma csináltátok?

Travis sörrel a kezében bólogatott.

– Nem volt olyan nehéz – mondta, majd hozzátette: – Szerintem Matt még élvezte is.

Joe Mattre pillantott, aki egy nyugágyon feküdt a terasz szélén, vizes ruhával a homlokán. Úgy látszott, mintha még a pocakja is fogyott volna – Matt mindig is kissé kövér volt.

– Látom...

– Nehéz volt?

– Mint egy egyiptomi szarkofág – zsörtölődött Matt –, amelyik tiszta aranyból van, és csak daruval lehet megmozdítani...

Joe elnevette magát.

– Belemehetnek a gyerekek?

– Még nem. Csak az imént töltöttem fel, és a víznek még fel kell melegednie. Persze a napsütés segít.

– A nap néhány perc alatt felmelegíti – nyöszörögte Matt. – Sőt! Néhány másodperc alatt!

Joe elvigyorodott. Laird és ők hárman óvodáskoruk óta ismerték egymást.

– Nehéz napod volt, Matt?

Matt levette a homlokáról a vizes ruhát, és Joe-ra mordult.

– El sem tudod képzelni! Még szerencse, hogy időben ideértetek.

– Travis ötre hívott minket. Ha tudtam volna, hogy segíteni kell, hamarabb jöttem volna.

Matt lassan Travisre emelte a tekintetét. Néha tényleg nagyon utálta.

– És hogy van Tina? – váltott gyorsan témát Travis. – Megan tud aludni?

Megan éppen Allisonnal beszélgetett a terasz másik végén lévő asztalnál. Joe odapillantott, majd válaszolt:

– Nem sokat. Tina köhögése elmúlt, úgyhogy újból átalussza az éjszakát, de Megan képtelen kialudni magát. Legalábbis amióta megszületett a kicsi. Akkor is felébred, ha Tina meg se mukkan. Mint akit a csend is zavar.

– Igazi anya! – jelentette ki Travis. – Mindig is az volt.

Joe Matthez fordult.

– És hol van Liz?

– Bármelyik percben megérkezhet – felelte Matt síri hangon. – A szüleinél töltötte a napot.

– Remek! – mondta Joe.

– Egy rossz szót se! Igazán kedves emberek...

– Mintha egyszer azt mondtad volna, hogy ha még egyszer meg kell hallgatnod az apósod prosztatarákjának a történetét, vagy hogy mit élt át az anyósod, amikor megtudta, hogy Henryt ismét elbocsátották, persze nem az ő hibája volt, felkötöd magad.

Matt nagy nehezen felült.

– Ilyet sosem mondtam!

– Dehogyisnem! – kacsintott Joe, amikor Matt felesége, Liz feltűnt a sarkon az előtte totyogó Bennel. – De ne aggódj! Nem mondom el senkinek.

Matt rémülten nézett előbb Lizre, majd Joe-ra, aztán vissza, azt fürkészve, vajon meghallotta-e a felesége.

– Hahó! Sziasztok! – köszöntött mindenkit barátságosan Liz, miközben a kis Ben kezét fogta. Elindult Megan és Allison felé, Ben pedig gyorsan a többi gyerekhez igyekezett.

Joe látta, hogy nagy kő esett le Matt szívéről. Elvigyorodott, és halkan odaszólt Travisnek:

– Tehát... Liz szüleinél tartottunk. Azzal tudtad idecsalogatni, hogy akkor nem kell velük találkoznia?

– Lehet, hogy ezt az érvet is bevetettem... – élcelődött Travis.

Joe nevetett.

– Miről beszéltek? – kérdezte Matt gyanakvóan.

– Á, semmiről! – felelték egyszerre.

Később, amikor már lement a nap, és az ennivaló elfogyott, Moby a gazdája lába elé heveredett. Miközben Travis a medencében pancsoló gyerekeket hallgatta, különös elégedettség töltötte el. Az ilyen estéket kedvelte a legjobban, amikor a távolból nevetés és a megszokott viccelődés hallatszott. Allison az egyik percben még Joe-val beszélgetett, a következőben már Lizzel, aztán Lairddel vagy Matt-tel; és így tett mindenki, aki a szabadban megterített asztal körül ült. Semmi színjáték, senki sem erőlködött, hogy jó benyomást tegyen a másikra. Időnként úgy érezte, olyan az élete, mint egy sörreklám, de nem bánta. Jó érzés volt.

Időről időre valamelyik asszony elment, hogy ránézzen a gyerekekre. A férfiak – Laird, Joe és Matt – részéről általában abban merült ki a gyereknevelés, hogy néha felemelték a hangjukat, hátha azzal sikerül lecsendesíteni a gyerkőcöket... Így próbálták meg elejét venni, hogy összevesszenek vagy véletlenül megsérüljenek. Persze örökké hisztizett valaki, de a legtöbbször elég volt egy puszi, ha lehorzsolták a térdüket, vagy egy ölelés, amelyet legalább olyan jó érzés volt látni, mint amilyen jól a gyerekek érezték magukat tőle.

Ahogy Travis végignézett az asztal körül ülőkön, örömmel látta, hogy a gyerekkori barátai nemcsak remek férjek és apák lettek, hanem még mindig az élete részei. Nem mindig alakult így. Harminckét évesen tudta már, hogy az élet sokszor kockázatos helyzeteket szül. Neki is volt néhány olyan botlása, balesete, amely sokkal rosszabbul is végződhetett volna. De nem csak erről volt szó. Az élet kiszámíthatatlan. Gyerekkori ismerősei közül többet elvesztett már: meghaltak autóbalesetben, vagy megházasodtak, majd elváltak, kábítószer- vagy alkoholfüggők lettek, vagy csak elköltöztek ebből a kisvárosból, és már alig emlékezett az arcukra. Mekkora volt annak az esélye, hogy ők négyen – akik óvodáskoruk óta ismerik egymást – a harmincas éveik elején még mindig együtt töltik a hétvégéiket? Elég kevés – válaszolta meg a kérdést gondolatban Travis. És mégis, miután sikeresen túljutottak a tinédzserkori lázadáson, a lányokkal kapcsolatos problémákon, megküzdöttek a szülői elvárásokkal, és teljesen eltérő életcélokkal négy különböző főiskolára jelentkeztek, szép lassan mindegyikük visszatért Beaufortba. Már szinte inkább családtagoknak tekintették egymást, mintsem csupán barátoknak. Félszavakból is értik egymást, és olyan élményeket éltek át együtt, amilyeneket a kívülállók nem érthetnek.

Csodálatos módon a feleségeik is nagyon jól kijöttek egymással. Bár más-más családi háttérrel rendelkeztek, és az állam különböző részeiből származtak, a házasság, az anyaság és a kisvárosi pletykák úgy összekovácsolták őket, hogy immár rendszeresen beszélnek telefonon, és testvérként tekintenek egymásra. Először Laird nősült meg – Allisonnal az azt követő nyáron kötötték össze az életüket, hogy a Wake Foresten megszerezték a diplomájukat; Joe és Megan az Észak-karolinai Egyetemen, az utolsó évben jöttek össze, és egy évvel Lairdék után mondták ki a boldogító igent. Matt, aki a Duke-ra járt, Beaufortban találkozott Lizzel, és ők egy évvel ezt követően házasodtak össze. Mindhárom esküvőn Travis volt a vőlegény tanúja.

Persze néhány dolog megváltozott az utóbbi években, leginkább azért, mert mindegyik család bővült. Laird már nem mindig ért rá, hogy a hegyekbe menjenek biciklizni, Joe nem tudott bármikor Travisszel tartani Coloradóba síelni, ahogyan régen. Matt pedig már szinte teljesen feladta, hogy bármilyen tevékenységben lépést tartson vele. Travis nem is talált ebben semmi kivetnivalót. Még így is elég sokszor ráértek – főleg ha időben szólt nekik –, és tartalmas hétvégéket tölthettek együtt.

Travis annyira elmerült a gondolataiban, hogy észre sem vette, amikor a beszélgetés megszakadt.

– Kimaradtam valamiből?

– Csak azt kérdeztem, beszéltél-e mostanában Monicával – felelte Megan, akinek érződött a hangján, hogy neheztel Travisre. Ő viszont úgy érezte, hogy a barátai túl sokat foglalkoznak a magánéletével. A házasságban élő emberekkel az a baj, hogy minden ismerősüknek igyekeznek házastársat találni. Bárkivel is randevúzott Travis, azt finoman, de kitartóan górcső alá vették, különösen Megan. Ebben a témában általában ő volt a zászlóvivő. Próbált rájönni, hogy mi vonzza Travist a nőkben, Travis pedig cserébe nagy kedvvel piszkálta őt.

– Mostanában nem.

– Miért nem? Hiszen olyan helyes lány!

Csak kissé gyengék az idegei, gondolta Travis. De nem ez volt a lényeg.

– Ő szakított velem, nem emlékszel?

– És? Ez nem jelenti azt, hogy nem akarja, hogy felhívd.

– Szerintem meg pontosan azt jelenti.

Megan, Allisonnal és Lizzel együtt, úgy nézett rá, mintha megbolondult volna. A férfiak jól mulattak. Így volt ez minden találkozás alkalmával.

– De hát veszekedtetek, nem?

– Igen. És?

– Nem gondoltál még arra, hogy talán csak mérgében adta ki az utadat?

– Én is haragudtam rá.

– Miért?

– Azt akarta, hogy menjek el pszichológushoz.

– És fogadjunk, hogy neked nem tetszett ez az ötlet!

– Akkor lesz szükségem pszichológusra, ha szoknyát húzok, és elkezdek kesztyűt horgolni.

Joe és Laird jót nevettek, de Megannek villámokat szórt a szeme.

– Szerinted a férfiak nem járhatnak pszichoterápiára?

– Azt tudom, hogy én nem fogok.

– És úgy általában?

– Azt én nem tudhatom.

Megan hátradőlt.

– Azt hiszem, Monicának igaza lehet. Ha érdekel a véleményem, szerintem sem stimmel nálad valami: félsz az elköteleződéstől.

– Akkor inkább nem érdekel a véleményed.

Megan előredőlt.

– Mennyi volt a leghosszabb idő, amíg valakivel jártál? Két hónap? Négy hónap?

Travis számolni kezdett.

– Oliviával közel egy évig voltunk együtt.

– Szerintem Megan nem a középiskolás évekre gondol – vágott közbe Laird. A barátai időnként hajlamosak voltak cserben hagyni Travist...

– Kösz, Laird!

– Egy barátra mindig számíthatsz.

– Ne térjünk el a tárgytól, ha lehet! – figyelmeztette Megan.

Travis dobolni kezdett az ujjaival a lábán.

– Hát, lássuk csak... Nem emlékszem.

– Vagyis senkivel sem jártál annyi ideig, hogy emlékezni tudnál rá.

– Mit csináljak? Nem találkoztam még olyan kaliberű nővel, amilyenek ti vagytok.

Bár sötétedett, látta Megan arcán, hogy ez jólesett neki. Régóta tudta, hogy az ilyen kényes helyzeteket egy kis hízelgéssel lehet megoldani, pláne ha komolyan is gondolja. Megan, Liz és Allison mind remek nők. Csupa szív, hűséges, nagylelkű, józan gondolkodású emberek.

– Ne haragudj, csak tudod, kedvelem Monicát.

– Igen, de kit nem kedvelsz azok közül, akikkel eddig randiztam?

– Hát volt olyan! Például Leslie.

Leslie-t egyik feleség sem bírta. A fiúknak nem volt különösebb bajuk vele, főleg ha bikiniben volt... Gyönyörű volt, és bár nem volt az a kimondott feleségtípus, jól megvoltak vele, amíg tartott a kapcsolat.

– Csak azt mondom, hogy szerintem igazán felhívhatnád – folytatta Megan.

– Még meggondolom – igyekezett rövidre zárni a témát Travis, de tudta, hogy nem fogja megtenni. Felállt az asztaltól, el akart menekülni. – Kér még sört valaki?

Joe és Laird egyszerre emelték fel a náluk lévő üvegeket; a többiek a fejükkel jelezték, hogy nem. Travis a hűtőtáskához indult, majd megállt egy pillanatra a ház üvegezett tolóajtajánál. Besietett a házba, kicserélte a CD-t, és amikor sörrel a kezében visszatért az asztalhoz, hallotta az imént betett zene kiszűrődő hangjait. Addigra Megan, Allison és Liz már Gwenről, a fodrászukról beszélgetett, akitől sok jó történetet hallottak, hiszen ismerte a város lakóinak legféltettebb titkait.

Travis csendesen kortyolgatta a sörét, és a vizet nézte.

– Mire gondolsz? – kérdezte Laird.

– Nem lényeges.

– De mégis!

Travis felé fordult:

– Gondolkoztál már azon, miért van az, hogy bizonyos színek egyben nevek is, mások pedig nem?

– Miről beszélsz?

– Például a fekete és a fehér. Mr. White, a gumis; Mr. Black, a harmadikosok tanára. Mr. Green, a Clue játékosa. Viszont sohasem hallottam még Mr. Orange-ről vagy Mr. Yellow-ról. Ez azt mutatja, hogy van olyan szín, amely névként jól hangzik, és van olyan, amelyik nem. Érted?

– Nem mondhatnám, hogy sokat törtem ezen a fejem...

– Én sem. Csak az imént jutott eszembe. De azért érdekes, nem?

– Ja! – nyögte ki nagy nehezen Laird.

Mindketten elhallgattak.

– Mondtam, hogy nem lényeges.

– Mondtad.

– És igazam volt?

– Aha.

Amikor a kis Josie negyedórán belül másodszor hisztizett – valamivel kilenc óra előtt –, Allison az ölébe vette, és a szemével jelzett Lairdnek, hogy ideje indulni, a gyerekeknek le kell feküdniük. Laird nem akart ellenkezni, inkább felállt. Ekkor Megan ránézett Joe-ra, Liz intett Mattnek, és Travis rögtön tudta, hogy a buli véget ért. A szülők azt hiszik, ők irányítják a gyerekeket, pedig alapvetően fordítva igaz.

Valószínűleg rá tudta volna beszélni valamelyiküket, hogy maradjon, de már megszokta, hogy a barátai teljesen más ritmusban élnek, mint ő. Ráadásul gyanította, hogy Stephanie, a húga esetleg beugrik hozzá Chapel Hillből, ahol hamarosan diplomát szerez biokémikusként. Bár a szüleiknél szokott aludni, általában jólesik neki egy kis beszélgetés a fárasztó út után, az öregek pedig addigra már biztosan lefekszenek. Megan, Joe és Liz felállt, és elkezdte leszedni az asztalt, de Travis leállította őket.

– Hagyjátok, majd én megcsinálom. Nem nagy ügy.

Néhány perc alatt két SUV és egy kombi lett tele gyerekkel. Travis a verandán állva búcsút intett nekik.

Visszament a hifiállványhoz, újból végigböngészte a CD-it, majd a Rolling Stonestól a Tattoo Yout választva feltekerte a hangerőt. Kivett még egy sört, leült, feltette a lábát az asztalra, és hátradőlt. Moby mellé telepedett.

– Egy kicsit magunkra maradtunk. Szerinted mikor ér ide Stephanie?

Moby elfordult. A séta, labda, autózás és Gyere, hozd a csontot! kifejezéseken kívül semmi más nem keltette fel az érdeklődését.

– Szerinted hívjam fel, hogy elindult-e már?

Moby továbbra sem reagált.

– Én is így gondolom. Ideér, amikor ideér.

A sört tovább iszogatva nézte a vizet. A kutya nyüszíteni kezdett.

– Labdázni szeretnél?

Moby úgy pattant fel, hogy majdnem feldöntötte a széket.

A zene az utolsó csepp a pohárban, gondolta Gabby, egy szörnyű hét végén. Hangos zene! Rendben van, szombat este kilenckor még nem dől össze a világ, pláne, mivel vendégek voltak nála, és még a tíz óra is belefér. De tizenegykor?! Miközben a kedves szomszéd egyedül van, és a kutyájával játszik a kertben?

Gabby a hátsó teraszról látta, hogy Travis feltett lábbal, ugyanabban a rövidnadrágban, amit egész nap viselt, ül az asztalnál, dobálja a kutyának a labdát, és közben a vizet bámulja. Mégis mi a csuda járhat a fejében?

Talán nem kellene ennyire haragudnia rá; tulajdonképpen nem is kellene vele foglalkoznia. Végül is otthon van, nem? A vár ura! Azt csinál, amit akar! Eddig még rendben is volna, de élnek a környéken mások is, mint például ő, neki is van vára, és a szomszédokra illene tekintettel lenni. Ami azt illeti, Travis átlépte azt a bizonyos határt. Nem csak a zenehallgatással. Őszintén szólva, neki is tetszett a zene, és az sem szokta zavarni, milyen hangerővel vagy mennyi ideig hallgatja. Neki a férfi kutyájával – Nobby vagy mi a neve – volt baja. Egészen pontosan azzal, amit az ő kutyájával művelt.

Mert biztos volt benne, hogy Molly vemhes.

Az ő drága, édes, díjnyertes fajtatiszta skót juhásza! Amelyet az első fizetéséből vásárolt, amikor a Kelet-virginiai Orvostudományi Egyetemen letette az orvosi asszisztensi vizsgáit. Mindig ilyen kutyára vágyott. És ez a kutya az utóbbi időben igencsak kigömbölyödött. És ami ennél is sokatmondóbb: az emlői is megduzzadtak! Érezte, ahányszor csak Molly odajött egy kis hasvakargatásért. A mozgása is lelassult. Molly tehát egyértelműen arra készült, hogy világra hoz jó néhány kölyköt, amelyekre az égvilágon senki sem vágyik. Bokszer- és skótjuhász-keverék? Önkéntelenül is elfintorodott, amikor elképzelte.

Biztosan a szomszéd kutyája volt az! Amikor Molly tüzelt, az a kutya lecövekelt a háza előtt, mint valami magánnyomozó. Mostanában nem is látott rajta kívül mást a környékükön. Persze a szomszédnak esze ágában sincs kerítést építtetni. Vagy a kutyáját bent tartani. Vagy egy kutyafuttatót kialakítani. Nem! Jelszava: „Az én kutyám szabad!” Őt ez nem lepte meg. A férfi láthatóan az egész életét ilyen felelőtlenül élte. Amikor ő munkába ment, a pasas akkor indult futni, amikor pedig hazaért, a kedves szomszédja éppen a háza előtt biciklizett vagy kajakozott vagy görkorcsolyázott vagy kosárlabdázott a környékbeli gyerekekkel. Egy hónappal ezelőtt tette a motorcsónakját vízre, és most már wakeboardozik is. Mintha még nem sportolt volna eleget! Isten ments, hogy egyetlen percet is túlórázzon, ráadásul Gabby tudta azt is, hogy péntekenként egyáltalán nem dolgozik. És vajon milyen munkakörben megengedett, hogy farmerben és pólóban járjon valaki dolgozni? Nem nagyon volt ötlete, de azt gyanította – furcsa elégedettséggel –, hogy valószínűleg kötény és névkitűző szükséges hozzá...

Jó, lehet, hogy nem volt teljesen fair. Biztosan kedves fickó. A barátai – akik egész normálisnak tűntek, ráadásul gyerekeik is vannak – láthatóan élvezték a társaságát, és sokszor vendégeskedtek nála. Eszébe jutott, hogy a társaság némelyik tagja már járt a munkahelyén, amikor valamelyik náthás vagy fülfájós gyereket bevitték. Na, de mi lesz Mollyval? A kutya a hátsó ajtónál ült, csóválta a farkát, Gabby pedig kissé aggódott a jövő miatt. Molly még rendben is lenne, de mi lesz a kölykökkel? Mi vár rájuk? Mi lesz, ha senki sem tart rájuk igényt? Nem vitte volna rá a lélek, hogy sintértelepre vagy más hasonló helyre vigye őket elaltatni. Erre nem lenne képes. Ilyet sohasem tenne! Nem fogja megöletni őket!

De akkor mihez kezd velük?

Mindenről az a férfi tehet, aki csak ül a teraszán feltett lábbal! Mintha a világon semmi gondja nem lenne!

Gabby nem erről álmodott, amikor az év elején először meglátta a házat. Igaz, hogy nem Morehead Cityben volt, ahol a barátja, Kevin élt, de így is csak néhány percre volt tőle, a híd túloldalán. Kicsi volt, majdnem fél évszázados, jócskán felújításra szorult, legalábbis Beaufort többi házához képest. Csodálatos kilátás nyílt az egész öbölre, és elég nagy kerttel rendelkezett ahhoz, hogy Molly jókat futkosson benne, és nem mellékesen, Gabby megengedhette magának. Éppen hogy ki tudta fizetni, a tanulmányaira felvett hitel törlesztése mellett, de a hitelügyintézők mindig megértőek, ha olyan ember kér kölcsönt, mint ő. Szakmával rendelkező, tanult ember.

Bezzeg azok, akik hagyják szabadon bóklászni a kutyájukat, és nem dolgoznak péntekenként!

Nagy levegőt vett, és újból emlékeztette magát, hogy talán igazságtalan a fiatalemberrel. Hiszen mindig integet, amikor látja őt hazaérkezni a munkából, sőt halvány emlékei szerint, amikor néhány hónappal ezelőtt ideköltözött, egy kosár sajttal és borral köszöntötte az új szomszédot. Nem találta otthon, ezért letette a verandára. Gabby akkor megfogadta, hogy ír egy köszönőlevelet viszonzásképpen, ám ez azóta is elmaradt...

Arca önkéntelenül grimaszba rándult. Ennyit az erkölcsi felsőbbrendűségről... Jó, rendben, senki sem tökéletes, de most nem egy elmulasztott köszönetről volt szó, hanem Mollyról és a szomszéd szabadon lófráló kutyájáról, a nem kívánt kölykökről. Elérkezett a történelmi pillanat, amikor is mindezt meg kellene beszélniük. A jelek arra utaltak, hogy Travis ébren van.

Lelépett a hátsó teraszról, és a két kert határán húzódó, magas sövénykerítés felé indult. Úgy érezte, jó lenne, ha Kevin vele lenne, de tudta, hogy ez hiú ábránd; pláne a ma reggeli vitájuk után. Pedig csak annyi történt, hogy Gabby megemlítette neki, az unokatestvérének bekötik a fejét. Kevin úgy tett, mintha nem is hallotta volna. Nem szólt egy szót sem, inkább a sporthírekbe temetkezett. Minden, ami a házassággal volt kapcsolatos, elnémította, ráadásul ez a tendencia az utóbbi időben egyre erősödött. Gabbynek nem kellett volna meglepődnie – közel négy éve ismerte már (az unokatestvérét öt év együttjárás után vették feleségül – merült fel benne). Egyvalamiben biztos volt: ha Kevin számára egy téma kínos volt, inkább egy szót sem szólt.

Ám valójában nem Kevinnel volt baja. Nem is azzal, hogy az utóbbi időben úgy érezte, nem úgy alakul az élete, ahogyan eltervezte. És nem a szörnyű hete miatt volt ideges, amelynek a végén, pénteken egy nap alatt háromszor hányták le – háromszor! –, ez pedig évszázados rekord, legalábbis a nővérek szerint, akik viszont nem rejtették véka alá a gúnyos vigyorukat, és újra meg újra jót derültek rajta. Nem haragudott Adrian Melton doktorra sem, aki házasember létére nagy előszeretettel ért hozzá minden adandó alkalommal, és tartotta rajta a kezét túl hosszan. Sőt az sem bosszantotta, hogy ezek miatt egyetlenegyszer sem állt a sarkára.

Nem, az egész amiatt van, hogy a bulizós szomszéd úrnak felelősségteljesebben kellene viselkednie, és ugyanúgy részt kellene vállalnia a problémák megoldásában, mint neki. Ráadásul menet közben, a nyomaték kedvéért, lehet, hogy megemlíti majd, hogy a fiatalúrnak talán nem kellene olyan későn bömböltetnie a zenét (még ha egyébként tetszett is neki), csak hogy lássa, ő nem tréfál.

Ahogy átsétált a füvön, a harmattól nedves lett a szandálban a lába, a holdfény pedig ezüstösen csillogott a pázsiton, ám Gabby mindezt alig vette észre, annyira lefoglalta a töprengés, hogy mivel is kezdje a mondandóját. Az udvariasság szabályai szerint a bejárati ajtón illett volna kopogtatnia, de a zene olyan hangos volt, hogy úgy gondolta, a „kedves szomszéd” azt úgysem hallaná. Szeretett volna gyorsan túl lenni az egészen még addig, amíg lendületben van, és úgy érzi, hajlandó a konfliktust is vállalni.

Észrevette, hogy kicsit feljebb a sövény szétnyílik. Arra vette az irányt. Valószínűleg Nobby tört magának itt utat, hogy kihasználja szegény, drága Mollyt. A torkában dobogott a szíve, aminek most kifejezetten örült. Nagyon fontosnak tartotta, hogy ez ne is múljon el. Nagyon!

Annyira arra összpontosított, amiért elindult, hogy amikor felbukkant a sövény túloldalán, nem vette észre a felé repülő teniszlabdát. Távolról ugyan mintha hallotta volna, hogy fut felé a kutya – de csak távolról –, a következő pillanatban pedig valami felborította, és elterült a földön.

Ahogy Gabby a hátán feküdt, tompán úgy érezte, hogy túlságosan sok a csillag a túlságosan fényes és homályos égbolton. Egy pillanatra átfutott az agyán, vajon miért nem tud lélegezni, aztán a testét átjáró fájdalom gyorsan elterelte a gondolatait. Csupán egy dolgot tehetett: a füvön feküdt, és csak pislogott, ahogy a fájdalom lüktetett a testében.

Valahonnan messziről furcsa zajokat hallott, a világ pedig szép lassan kitisztult körülötte. Összpontosítani próbált, és ráébredt, hogy a furcsa zajok voltaképpen beszédhangok. Vagy inkább egyvalaki hangja. Mintha azt kérdezné tőle, jól van-e.

Ezzel egy időben meleg, nem túl jó szagú, ütemes szuszogás érte az arcát. Pislogott még egyet, a fejét óvatosan oldalra fordította, és meglátta, hogy egy hatalmas, szőrös kockafej tornyosul fölötte. Nobby, gondolta szédelegve.

– Jaaaj! – nyöszörögte Gabby, miközben megpróbált felülni. A kutya megnyalta.

– Moby! Ül! – szólt egy hang egyre közelebbről. – Jól van? Talán jobban tenné, ha még egy kicsit fekve maradna!

– Jól vagyok – mondta Gabby, és közben sikerült teljesen felülnie. Néhányszor nagy levegőt vett, de még mindig szédült. Hű, ez tényleg fáj!, gondolta. Érezte, hogy a sötétben valaki mellé guggol, de alig látta az illető arcát.

– Igazán sajnálom! – mondta a hang.

– Mi történt?

– Moby véletlenül fellökte magát, amikor a labdáért futott.

– Ki az a Moby?

– A kutyám.

– Akkor ki az a Nobby?

– Ki?

Gabby megérintette a halántékát.

– Nem fontos.

– Biztos, hogy jól van?

– Biztos – mondta Gabby, bár kissé még szédült, aztán érezte, ahogy a fájdalom enyhe lüktetéssé szelídül. Megpróbált felállni; a férfi a karjánál fogva segített neki. Eszébe jutottak azok a kisgyerekek, akik a rendelőben lábra állva az egyensúlyuk megtartásáért küzdöttek. Amikor sikerült végre felállnia, a férfi elengedte a kezét.

– Szép kis üdvözlés, nem?

A hang még így is távolinak tűnt, bár Gabby tudta, hogy nem az. Amikor a férfi felé fordult, észrevette, milyen magas hozzá képest. Szokatlan érzés volt. A fejét egészen hátrahajtva látta erős járomcsontját, sima bőrét. Hullámos, barna tincsei felkunkorodtak, a fogai fehéren világítottak. Közelről jóképű volt – na jó, rendkívül jóképű –, de úgy tűnt, ezzel tisztában is van. Gondolataiban elmerülve Gabby szóra nyitotta a száját, majd becsukta. Elfelejtette, mit is akart kérdezni.

– Úgy értem, átjön ide, erre leteríti a kutyám – folytatta a férfi. – Ahogy említettem, nagyon sajnálom. Nem szokott ilyen szeleburdi lenni. Köszönj a hölgynek, Moby!

A kutya a hátsóján ült, és igen elégedettnek tűnt, amiről Gabbynek rögtön eszébe jutott, miért is jött. Moby felemelte a mancsát, hogy pacsit adjon. Aranyos volt – ahhoz képest, hogy bokszer, pláne! –, de őt nem lehetett ilyen könnyen levenni a lábáról. Elvégre ez az a „dög”, amelyik nemcsak őt intézte el, hanem Mollyval is jól elbánt. Inkább Banditának kellene nevezni! Vagy Megrontónak...

– Biztos, hogy jól van?

Ahogyan a férfi ezt kérdezte, Gabby ráébredt, hogy eredetileg nem ilyen hangvételű találkozóra készült. Megpróbálta felidézni, milyen érzésekkel is indult el otthonról.

– Igen – felelte éles hangon.

Egy kínos pillanatig szótlanul néztek egymásra. Végül a férfi a hüvelykujjával a háta mögé mutatott.

– Nincs kedve inkább a teraszomon üldögélni? Éppen zenét hallgatok.

– Miért gondolja, hogy teraszon szeretnék üldögélni? – csattant fel Gabby, aki immár úgy érezte, végre ő irányíthatja a dolgokat.

– Hát... mert átjött hozzám? – válaszolt a férfi kissé tétován.

Na persze, gondolta Gabby. Hogyne!

– Persze maradhatunk itt a bokroknál is, ha úgy gondolja... – tette hozzá Travis.

Gabby felemelte a kezét, hogy csendre intse a férfit. Kezdte elveszíteni a türelmét, és amúgy is szeretett volna már túl lenni az egészen.

– Azért jöttem, mert beszélni szerettem volna magával...

Hirtelen elhallgatott, mert a férfi rácsapott a tenyerével a saját karjára.

– Én is! – szólt, mielőtt Gabby folytathatta volna a mondandóját. – Egy ideje már készülök arra, hogy meglátogassam és üdvözöljem, mint az új szomszédot illik. Megtalálta a kosaramat?

Gabby fülénél zümmögött valami. Elhajtotta.

– Igen. Köszönöm – bizonytalanodott el. – De azért jöttem...

Elhallgatott, amikor észrevette, hogy Travis nem is figyel rá, hanem legyezget körülötte.

– Biztos, hogy nincs kedve leülni a teraszon? – kérdezte újból. – Szörnyűek a szúnyogok itt a bokroknál!

– Azt kezdtem el az imént...

– Ott van egy a fülcimpáján – figyelmeztette Travis.

Gabby a jobb kezével ösztönösen odacsapott.

– A másikon!

Gabby agyoncsapta. Ahogy elvette a kezét a fülétől, látta, hogy véres. Gusztustalan, gondolta.

– Az arcán is van egy!

Megpróbálta elhessegetni az egyre növekvő szúnyograjt.

– Mi van itt?

– Amint már említettem, a bokrok miatt van minden. A szúnyogok a vízfelszínen tenyésznek, és itt, a bokrok körül, az árnyékban mindig nedves a fű.

– Rendben – adta be a derekát Gabby. – Beszéljünk inkább a teraszon!

Gyorsan odébb mentek, így néhány pillanat múlva már tisztább volt a levegő.

– Gyűlölöm a szúnyogokat, ezért égetek citronellaolajos gyertyákat az asztalon. Ezzel általában sikerül távol tartanom őket. A nyár vége felé még borzalmasabb a helyzet!

A férfi úgy állt mellette, hogy véletlenül se érjenek egymáshoz.

– Azt hiszem, még nem mutatkoztam be. Travis Parker vagyok.

Gabby egy kissé elbizonytalanodott. Nem azért jött, hogy haverkodjon, de a jó modor megkívánta, hogy válaszoljon. Így, még mielőtt észbe kapott volna, ösztönösen ő is a kezét nyújtotta:

– Gabby Holland.

– Örvendek!

– Igen...

A hatás kedvéért összefonta a karját, miközben válaszolt, de aztán önkéntelenül a sajgó bordáihoz nyúlt, onnan pedig viszkető füléhez.

Travis látta a lányon, hogy dühös. Szigorúan összeszorította a száját, ezt pedig már jó néhány barátnőjén látta. Travis érezte, hogy Gabby rá haragszik, de fogalma sem volt, miért. Hacsak nem azért, mert feldöntötte a kutyája. De nem, nem hiszi, hogy azért. Eszébe jutott, hogy Stephanie, a húga gyakran vágott ilyen arcot, amikor valami régi sérelmen rágódott hosszasan, és ki akarta fejezni a neheztelését. Most Gabby is durcás gyereknek tűnt. Mint aki szép lassan felhergelte magát. Más hasonlóság viszont nem látszott a két nő között. Stephanie igazi szépség volt, és Gabby is vonzó volt, de valahogy másként... Kicsi, távol ülő kék szeme és túl nagy orra volt, a vörös haj pedig kevés nőnek állt jól. De éppen azért, mert nem volt tökéletes, természetes szépsége egyfajta sebezhetőséget sugárzott, ami a legtöbb férfi számára általában vonzó.

A nagy csendben Gabby megpróbálta összeszedni a gondolatait.

– Azért jöttem...

– Várjon! Mielőtt elmondaná, nem ülne le? Rögtön jövök! – Travis a hűtőtáskához indult, majd félúton visszafordult. – Kér egy sört?

– Nem, köszönöm – felelte Gabby, miközben arra gondolt: Legyünk már túl az egészen! Le sem ült. Amikor a férfi nagy léptekkel elhaladt mellette, Gabby szerette volna tisztázni, miért is jött, de a másik túl gyors volt: lehuppant egy székre, hátradőlt, és feltette a lábát az asztalra.

Gabby zavartan állva maradt. Semmi sem a terv szerint alakult.

Travis kinyitotta a sörét, és belekortyolt.

– Nem ül le? – kérdezte könnyedén.

– Köszönöm, inkább állnék.

Travis hunyorogva a szeme elé tette a kezét.

– De így alig látom – mondta. – A teraszlámpák hátulról világítják meg.

– Azért jöttem, hogy elmondjam magának...

– Egy kicsit arrébb tudna állni? – kérdezte a férfi.

Gabby türelmetlenül odébb lépett.

– Így jobb?

– Nem igazán.

A lány akkor már majdnem az asztalnál állt. Dühösen felemelte a kezét.

– Talán mégis jobb lenne, ha leülne... – javasolta Travis.

– Rendben! – mondta Gabby. Kihúzott egy széket, és leült. Úgy érezte, Travis az egész tervét romba döntötte.

– Azért jöttem, mert beszélni szerettem volna magával... – mondta ismét. Nem tudta, mivel is kezdje: Molly helyzetével, vagy hogy hogyan kellene viselkednie egy rendes szomszédnak.

Travis felhúzta a szemöldökét.

– Ezt már hallottuk ma!

– Tudom! – kezdte elveszíteni a türelmét Gabby. – Nekifutottam már néhányszor, de nem hagyta, hogy befejezzem!

Travis látta, hogy a lány úgy néz rá, mint a húga szokott, ha mérges, de még mindig nem sejtette, mi bőszítette így fel. Aztán Gabby beszélni kezdett; eleinte kissé tétován, mint aki attól tart, megint félbeszakítják. Nem így történt. Sikerült felvennie a fonalat, a szavak csak úgy ömlöttek belőle: hogy hogyan talált rá a házára, milyen izgatott volt, és hogy előtte milyen hosszú ideig álmodott arról, hogy saját otthona lesz. Innen tért rá Mollyra és arra, hogy a kutya emlői megduzzadtak. Travisnek először fogalma sem volt, ki az a Molly – ami meglehetősen szürreálissá tette a monológ e részét –, aztán rájött, hogy Gabby skót juhászáról van szó, amellyel időnként sétálni látta a lányt. Ezek után a lány ronda kutyakölykökről és gyilkosságról kezdett beszélni, és valami olyasmiről, hogy nem Tapizó doktor és nem a hányás miatt ilyen feldúlt, de az igazat megvallva, az egésznek csak akkor lett valami értelme, amikor elkezdett Mobyra mutogatni. Akkor állt össze Travis fejében a kép, hogy a lány Mobyt tartja felelősnek Molly vemhességéért.

Travis szerette volna elmondani, hogy biztosan nem Moby tehet a dologról, de Gabby úgy felhergelte magát, hogy Travis jobbnak látta megvárni, hogy a lány befejezze, mielőtt tiltakozni kezd. Csakhamar végzett is a monológgal. Ilyen-olyan részletek még felmerültek az életével kapcsolatban, olyanok, amelyekről talán soha senkinek nem beszélt, nem is voltak egymással összefüggésben, de a dühét közben többször is Travisre zúdította. Úgy tűnt, legalább húsz percig tartott az „előadás”, de Travis tudta, hogy annyi nem lehetett. Mégsem volt könnyű elviselnie, hogy egy fölöttébb zaklatott idegen megvádolja azzal, hogy rossz szomszéd, nem beszélve arról, hogy csúnyán nyilatkozott még Mobyról is, akit ő egyébként a világ legjobb kutyájának tartott.

Gabby időről időre tartott egy kis szünetet, ilyenkor Travis megpróbált reagálni a vádakra, de hiába: a lány mindig lehurrogta. Így inkább hallgatott, és – legalábbis azokban a pillanatokban, amikor a lány nem őt szapulta, vagy a kutyáját – némi kétségbeesést meg zavart érzett a szomszédja életével kapcsolatban. Akár észrevette Gabby, akár nem, a kutya csak egy kis része volt a gondjainak. Megsajnálta, és bólogatni kezdett, hogy jelezze, figyel. Egy kérdést Gabby újra és újra feltett:

– Nem kellene a szomszédoknak jobban figyelniük a tetteik következményeire?

Dehogynem!, kezdte volna Travis a válaszát, de Gabby ismét túlkiabálta:

– Dehogynem!

Travis pedig csak bólogatott.

Amikor a cirkusz véget ért, Gabby fáradtan a földre szegezte a tekintetét. Bár az ajkát ugyanolyan szigorúan összeszorította, Travis úgy látta, mintha sírna. Nem tudta, fel merje-e ajánlani, hogy hoz egy zsebkendőt. Ahhoz be kellett volna mennie a házba, ez pedig sok időt vett volna igénybe, de végül eszébe jutott, hogy a grillsütőnél maradt pár szalvéta. Gyorsan felpattant, és hozott néhányat. Odanyújtott egyet Gabbynek, aki némi habozás után elfogadta. Megtörölte a szemét. Most, hogy megnyugodott, Travis észrevette, hogy csinosabb, mint gondolta.

A lány végül szipogva megkérdezte:

– A kérdés az, mit szándékozik tenni.

Travis nem igazán értette, mire gondol.

– Mivel kapcsolatban?

– A kölykökkel!

A férfi érezte, hogy ismét kezd puskaporossá válni a hangulat, úgyhogy felemelte a kezét, és megkísérelte lenyugtatni Gabbyt.

– Kezdjük az elején! Biztos, hogy vemhes a kutyája?

– Hát persze! Nem figyelt rám az előbb?

– Állatorvos látta már?

– Orvosi asszisztens vagyok. Két és fél évig tanultam az orvosin, utána egy évet töltöttem kórházi gyakorlaton. Tudom, milyen az, ha valaki várandós!

– Emberek esetében biztosan. De a kutyáknál ez másképp működik.

– Honnan tudja?

– Van velük jócskán tapasztalatom. Az az igazság, hogy...

Na persze, legyintett Gabby.

– Lassabban mozog, megduzzadtak az emlői, és a viselkedése is megváltozott. Mi más lehetne az oka?

Őszintén szólva, minden férfi, akivel addig találkozott, mind azt gondolta magáról, hogy mivel gyerekkorában volt kutyája, ért is hozzájuk.

– És ha valamilyen fertőzést kapott el? Az is okozhat duzzanatot. A fertőzés jellegétől függően pedig még fájdalmai is lehetnek, ami miatt megváltozhat a viselkedése.

Gabby mondani készült valamit, aztán nem szólt semmit, mert rájött, hogy erre nem is gondolt. Fertőzés valóban okozhat emlőduzzanatot, például az emlőgyulladás. Egy pillanatra megkönnyebbült, majd újból elkomorodott. Nem egy-két emlőről volt szó, hanem az összesről! A szalvétát gyűrögette, és arra gondolt, bárcsak figyelne rá Travis.

– Vemhes. Kölykei lesznek. És maga segíteni fog gazdát találni nekik, mert én nem viszem őket a sintértelepre!

– Biztos, hogy nem Moby volt.

– Tudtam, hogy ezt fogja mondani.

– De...

Gabby mérgesen csóválta a fejét. Annyira tipikus! A terhesség mindig a nő baja! Felállt.

– Vállalnia kell a felelősséget! És remélem, tisztában van azzal, hogy nem lesz egyszerű otthont találni a kölyköknek.

– De...

– Mi volt ez? – kérdezte Stephanie.

Gabby eltűnt a sövény mögött. Néhány másodperc múlva Travis látta, ahogy eltolja az üvegezett tolóajtót, és bemegy a házába. Amikor észrevette a húgát, még mindig az asztalnál ült, mint aki sokkot kapott.

– Mióta vagy itt?

– Épp elég régóta – felelte Stephanie. Észrevette az ajtó mellett a hűtőtáskát, és kivett belőle egy sört. – Egy pillanatra azt hittem, még meg is üt! Aztán azt, hogy elsírja magát. Majd megint azt, hogy megüt.

– Majdnem így történt! – ismerte el Travis. A homlokát dörzsölgette; még mindig az események hatása alatt volt.

– Úgy látom, elbűvölted a barátnődet.

– Nem a barátnőm. A szomszédom.

– Még jobb! – Stephanie leült. – Mióta jártok?

– Nem járunk. Őszintén szólva, most találkoztunk először.

– Nem rossz! – állapította meg Stephanie. – Nem hittem, hogy erre képes vagy.

– Mármint mire?

– Hogy ilyen gyorsan meg tudod utáltatni magad valakivel. Ritkaság. Általában az emberek megismerkednek először...

– Nagyon vicces!

– Szerintem is. És Moby... – A kutyához fordult, és az ujját felemelve megdorgálta: – Neked igazán a helyén lehetne az eszed!

Moby a farkát csóválta, majd odament a gazdájához. Aztán Stephanie-hoz ballagott, és megszaglászta az ölét. A lány a fejénél fogva hátrébb tolta a kutyát.

– Ejnye, te vén vadász! – Erre Moby csak még inkább odanyomta az orrát.

– Moby nem tehet semmiről.

– Hallottam, hogy mondtad neki. Csak nem nagyon érdekelte, ugyebár. Mi a baja?

– Csak mérges volt.

– Azt láttam. Beletelt egy kis időbe, mire rájöttem, miről beszél. De annál jobban szórakoztam.

– Ne szemtelenkedj!

– Nem szemtelenkedem! – dőlt hátra Stephanie, és a bátyját figyelte. – Egész csinos volt, nem?

– Nem tűnt föl.

– Na persze! Fogadni mernék, hogy az első percben észrevetted. Láttam, hogyan nézted.

– Jaj, jaj! Zord kedvedben vagy ma.

– Miért ne lennék? A mai vizsgám brutális volt.

– Az mit jelent? Talán az egyik kérdésre nem tudtad a választ?

– Ugyan. De néhányon igencsak törnöm kellett a fejem.

– Jó neked!

– Az is! De a jövő héten még három vizsgám lesz.

– Szegénykém! Örökösen diáknak lenni sokkal nehezebb, mint pénzt keresni...

– Te beszélsz? Hosszabb ideig tanultál, mint én! Úgyhogy... mit gondolsz, anya és apa mit szólna, ha megtudná, hogy még néhány évig az egyetemen szeretnék maradni, hogy megszerezzem a doktori címet?

Gabby konyhájában felgyulladt a lámpa. Travis kissé szórakozottan válaszolt:

– Szerintem nem bánnák. Ismered őket.

– Persze. De az utóbbi időben azt éreztem, jobban örülnének, ha találnék magamnak valakit, akivel családot alapítanék.

– Sorstársak lettünk. Én évek óta ezt érzem.

– Igen, de az én helyzetem más. Én nő vagyok. Ketyeg a biológiai órám.

A szomszéd ház konyhájában kialudt a fény; néhány másodperc múlva a hálószobában gyulladt fel a lámpa. Gabby bizonyára lefekvéshez készülődött.

– Tudod, hogy anya huszonegy éves volt, amikor férjhez ment – folytatta Stephanie. – És huszonhárom, amikor te megszülettél. – Válaszra várt, de hiába. – De lám, mi lett belőled! Talán ezzel kellene érvelnem...

Stephanie szavai lassan jutottak el Travis tudatáig. A férfi összeráncolta a homlokát.

– Sértegetni akarsz?

– Valahogy úgy – vigyorgott Stephanie. – Csak kíváncsi voltam, figyelsz-e rám, vagy a szomszédban jár az eszed. Az új barátnődön.

– Nem a barátnőm.

Érződött a hangján, hogy a téma nem közömbös számára, de semmit sem tudott ellene tenni.

– Még nem – mondta a húga. – De valami azt súgja, hogy előbb-utóbb az lesz...