Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

BEKEZDŐ

I. A tenger felé

II. Thorwaldsen hazájában

III. Svéd földön

IV. Trollhättan zuhatagjai és a Göta-csatorna

V. Christiania

VI. Norvégia délkeleti vidékein át

VII. Halomszigetek közt észak felé

VIII. Az északi sarkkörön túl

IX. Egy hónap Tromsø-szigetén

X. A legészakibb Európában

XI. Svaerholtklubben

XII. A szabad Jeges-tengeren és Finnmarken fjordjaiban

XIII. A Sabme-k népe

XIV. Utolsó üdvözlet Tromsønek

XV. A Raftsund és tája

XVI. Throndhjem-Bergen

XVII. Az utolsó világítótorony

XVIII. Befejezés

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Chernel István

UTAZÁS NORVÉGIA VÉGVIDÉKÉRE

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-716-1 EPUB
ISBN 978-963-559-717-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Utazás Norvégia végvidékére

első kiadás: 1893
az elektronikus változat az 1895. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Peder Balke (1804 – 1887) Nordkap
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

BEKEZDŐ

Az a kis földnyelv, az «Öreg-fok», mely a Velencei-tó északkeleti végén nyúlik a víztükörbe, puszta, gyeptelen, fátlan, sáros-agyagos kis darabja a mi áldott magyar hazánknak - látszólag a leghitványabb.

Délfelé a szomjas gulya pihen rajta, néha vályogvetők serénykednek marhajárásos gödrei körül, a felületes szemlélő többet alig lát ott.

S nekem ez a silány kis földség mégis mindenkorra emlékezetes, bármikor kerülök a kies fekvésű Velencére, első utam rendesen az «Öreg-fokhoz» vezet s időm legnagyobb részét itt szeretem tölteni.

Nem is csoda, mikor itt láttam és lőttem hazai madár faunánk legritkább és legnevezetesebb példányait, még pedig oly számban, melyet addig mióta a velencei tavat rendszeresen látogatom - innen-onnan 10 éve lesz annak - összes honi madárgyűjteményeink, sőt madártani irodalmunk sem mutathattak föl.

Ezen a ponton sült ki, hogy nem egy eddig «ritka vendég» vagy «eltévedt vándor» megjelölés alá fogott madárfaj nem csak rendesen, de szám szerint is feltűnő mennyiségben pihenőt tart itt, tehát a nagy mozgalom idején Magyarországon át veszi útját; így a víztaposó - Phalaropus hyperboreus -, a tarka kőforgató - Strepsilas interpres -, a négy ujjú lile - Squatarola helvetica -, a homokfutó - Calidris arenaria - és a kis sirály - Larus minutus.

És ennek a pontnak vonzó ereje vezetett arra is, hogy a vörőstorkú pipiske - - Anthus cervinus - ugyancsak a rendesen átvonuló madárfajaink közé tartozik; nemkülönben, hogy az 1887-ig nálunk alig ismert fekete fejű nádiposzáta - Lusciniola melanopogon - a Velencei-tó dinnyési nádasainak legközönségesebb költő madara s nemcsak itt, de a Balaton és Fertő némely részein is nem tartozik a ritka fészkelő fajok közé; és végre, hogy a ritkának tartott kurrogó nádifülemile - Locustella luscinioides - nemcsak hazánk déli részein fordul elő, hanem úgyszólván minden hazai nagyobb tóság és mocsár táján, sokszor igen feltűnő számban, fészkel.

Mindez bizonyos tekintetben határozott eredmény, a legbecsesebb része azoknak a kutatásoknak, amikre az ösztökélést az «Öreg-foktól» kaptam.

A nem annyira fontos, de azonképpen érdekes ide tartozó jelenségek sorozatát e helyt fel sem sorolhatom. Látni kell azt a képet, mely a vándorlás tavaszi és őszi szakában e földnyelven és környékén kibontakozik! Megszámlálhatatlan mennyiségben lepik ilyenkor sekélyes iszapját a parti szalonkák, parti lilék, vízi szalonkák, sirályok, az úszó és gázló madarak különböző fajai s köztük számos magas északon fészkelő, tengerpartokhoz ragaszkodó vándormadár faj, melyekről mostanáig sem tudunk elegendő sokat, úgy a költözködés viszonyait, mint életmódjukat, költésüket stb. véve, hiszen némelyik közülük onnét jön, ahol a természeti jelenségeket kutató búvárok legföljebb csak nagy ritkán fordulnak meg, de állandóan már nem laknak.

Hányszor elfogott itt a vágy, mikor puskásan, térdig vízben és sárban, messzelátómmal kezemben, kellő közepén a vándormadarak százai közt, annyi sok-sok órát, napot, hetet, hónapot töltöttem: ezeket követhetni, szemtől-szembe állani velük otthonjuk táján, családi tűzhelyük, fészkük közelében, ha megközelíthetném hazájukat s csak egy parányival többet megtudhatnék róluk, mint amit eddig róluk tudunk?!

Az «Öreg-fokon» támadtak bennem e kérdések, itt is érlelődött meg bennem a gondolat, hogy felkészüljek a magas északra. Brehm leírásai, Herman Ottó elbeszélései csak még jobban szították bennem a vágyakozás melegét s a kockát el is döntötték.

Alig végeztünk a II. Nemzetközi Ornithológiai Kongresszussal, 1891. év jún. 4-én útnak indultam Norvégia legészakibb vidékeire.

Feleségem kísért és osztotta meg velem a munkát, fáradalmat és gyönyört.

E kis műben akarok utamról beszámolni.

S ha figyelmet szenteltem a szorosan célomon kívül eső tárgyaknak is, azt megokolva látom nem csak abban, hogy eredeti útleírásokban irodalmunk nem túlságos gazdag, de abban is. hogy éppen Norvégiával eddig keveset foglalkoztunk s róla ismereteink nem csak hézagosak, de nagy részben hamisak is.[1] Pedig ez az ország és népe igazán megérdemli a figyelmet. Szemem előtt a való, az igazság lebegett s nem az érdek, mely éppen csak a múlt évben egy magyar utazót oda ragadt,[2] hogy németül írt útirajzában Tromsø és Hammerfest közt jegesmedvepárt lásson és a lappokat az eszkimókkal azonosaknak tartsa.

És fejemben forgott az ó-északi irodalom egyik legrégibb és legnevezetesebb termékének, a Kongs-skugg-sio (Király tükör) bevezetésében jellemző lapossággal olvasható tanítás is: «Emlékezzél pontosan minden dologra, jóra, mint rosszra, amelyeket láttál. Emlékezzél a rosszra az intelem kedvéért, de minden jó szokásra úgy saját magad, mint azok hasznáért, kik tőled tanulni akarnak.»

Szíves baráti, önzetlen segítségükért hálámat fejezem ki e helyen első sorban Aagaard András osztrák-magyar konzul, Foslie és Sparre-Schneider konservator, Quigstad szemináriumi igazgató uraknak Tromsøben, Collet Robert egyet, tanár és múzeumi igazgató úrnak Christiániában, kik felvilágosításaikkal valósággal el halmoztak s nem csak az utazás sikerében, de e mű megírása közben is támogattak; nem különben lerovom köszönetemet Háry Gyula barátomnak, aki a tájképek javát saját fénykép felvételeim nyomán készítette és aki a Svserholt madárhegyéről nyújtott, egy angol turista fényképe nyomán, olyan rajzot, melynél hívebbet - az összbenyomást véve - ez idő szerint nem ismerek.

Kelt Kőszegen, 1895. év május havában.

Chernel István

[1] Midőn Herman Ottó könyve «Az északi madárhegyek tájáról» megjelent, munkám már sajtókészen volt.

[2] Ludvig von Lenkei: Nach dem Nordcap. -Fünfkirchen 1892. 38, 42. lap.

I.
A tenger felé

„Fölszedtem sátorfám és világnak mentem,
Homályos sejtések munkálkodtak bennem,
Hogyha elindulok, találok valamit,
Találok…”
Petőfi

Mai napság az utazás igen kényelmes valami, s a szó szoros értelmében szórakozás. Mi nem értjük már meg, ha jó öregjeink beszélnek utazásaikról s önkénytelen megmosolyogjuk, mikor életeseményként apróra részletezve mesélnek egy nagy útról, mely Dunántúlról Erdélyig terjedt. Akkor nem volt szórakozás ilyen utat tenni, nagyobbat meg éppen csakis a szükség parancsszava kényszerített reá valakire, hacsak az utazó éppen azért nem utazott, hogy kényelmetlenségekben, fáradságokban, napokig tartó kocsirázásokban, rossz időjárás okozta feltartóztatásokban lelje örömét. A magyar ember pedig legkevesebbet utazott. Nem szerette sohasem elhagyni ismerős környékét s gazdaságra termettsége nem is igen engedte, hogy hosszabb időre elhagyja otthonát, főleg akkor, mikor a közlekedés eszközei csakis a tengelyre, majd baktató vasutakra voltak szorítkozva, még nem is olyan emberöltő előtt. De földhöz ragadtságát, még ma, a közlekedés virágkorában is, jórészt megtartotta a magyarság. Még, aki tehetné sem jár nagyobb utakra, legföljebb ha Londonig jut, - az ilyent már ujjal mutogatják, - legtöbbnyire azonban környékbeli fürdőjét vagy Felső-Magyarországot, Erdélyt, a szomszéd Ausztria hegyes tájékait, tavait nézi meg, a külföldből sort kerít Olaszországnak, Svájcnak, Németországnak, ritkábban Franciaországnak. Európa többi országai már rendesebb magyar utazóközönséget alig-alig látnak. Nem tagadhatjuk, hogy fajunk születésétől fogva kevés utazási hajlama mellett a megszokottság is nagy szerepet játszik itt, s hogy úgy mondjam a divat is - nálunk Svájc, Olaszország, Ausztria járja. Másként az angolok. Albion népe e tekintetben ellenlábasunk. Születésétől fogva utazik s nem is tudna utazás nélkül megélni, második természete ez. Igen találó, a természet sajátságát jellegezve, az a rajz, mely a magyar embert falusi háza előtt pipázva ábrázolja, az angolt pedig utazóruhában, elválaszthatatlan útikönyvével, messzelátójával. Ők az egész világot összebarangolják. Divatba hozták Svájcot s mikorra más nemzeteknél is divatba jött az Alpok megmászása, hát fordítottak egyet észak felé s kezdték járni az északi Svájcot, Norvégiát. Turistaság szempontjából az övék az érdem, hogy Skandinávia felé fordították az érdeklődést, mert igen méltán; másrészt azonban odarajzásuknak meglesz az a kellemetlen hatása, hogy mire a délibb országok utazó közönségénél is Norvégia lesz a divat, az ottani viszonyok elvesztik ősi egyszerűségük egy jó részét, a kedélyes természetesség báját, s az emberek ott is keresetforrást látnak majd az utazók zsebében, melyből minél többet szeretnének kizsákmányolni.

Engem nem az angolok útidivatja, egészen önálló cél vitt; nem is a modern utazás módja, összekombinált társaság, vezető; s Cook Tamás intézményének csak azt az előnyét használtam föl, hogy útijegyemet az Ő irodájában szereztem meg. Végtelen sok időt - pedig az idő angolosan pénz - kényelmet szerez magának az ember ilyenformán, főleg közel 20,000 kilométer hosszú útnál, mint aminő ez esetben az enyém volt. A jegyfüzeteket megkaptam Budapesten, közvetlen elutazásom előtt két órával, szóltak pedig a következő útirányra: Németországon, Dánián át Norvégia utolsó hajóállomásáig, a Nordkapon túl fekvő Vadsőig, vissza Hamburgig, Londonba; Franciaországon, Svájcon keresztül hazáig. Ha másért nem, már csak a dolog anyagi oldalát véve is kellemes ez, nem kell annyi sok helyen pénzt beváltani s a beváltásnál veszíteni.

Június 4-re tűztem ki elindulásomat. Választottam pedig ez időpontot azért, hogy a sarkköri Norvégiában való időzésem alatt az éjfeli napot minél tovább élvezhessem s a kutatásokra a világos éjjeleket is felhasználva, több időt nyerjek. Útifelszerelésemmel hamarosan összekészültem s úgy rendezkedtem, hogy csakis a legszükségesebb holmit vigyem magammal, a többit pedig úgy amint a viszonyok kívánják, alkalom adtán szerezzem be. Fegyveremen kívül pár száz töltést azonban magammal vittem, úgy egy teljes preparáló szerszámzatot, egy Steinheil-féle pillanatfényképezőt is kellő számú szárazlemezzel. Így útra készen vettem búcsút a Nemzeti Múzeumban Dr. Madarász Gyulától, Dr. Lendl Adolftól, Dr. Leverkühn (München) ornitológustól, ki még a Madártani Kongresszus óta időzött itt s Herman Ottótól, ki szíves barátsággal adott ajánló jegyeket norvég ismerőseihez, Dr. Mohn christianiai egyetemi tanárhoz, Qvigstad szemináriumi igazgatóhoz Tromsøben és a Tromsøi Múzeum konzervátoraihoz Foslie és Sparre-Schneider urakhoz.

Délután 2 órakor a gyorsvonat Bécsbe röpített, hol pár óra szabad időnket Dr. Holub Emil délafrikai kiállításának tanulmányozására fordítottam. Ez az óriási gyűjtemény, melyet Dr. Holub 1883-1887-ig terjedő utolsó afrikai útjából hozott s a Rotunda összes helyiségeit megtölti, úgy tanulságos felállításánál, szép biológiai csoportjainál, de páratlan gazdagságánál fogva is rendkívül érdekesen világította meg a sötét földrész egy jó darabjának életét és természetét s bennem csak annál nagyobb benyomást hagyott, mert hisz nemsokára éppen az ellenkező életet és természetet fogom meglátni, még pedig valójában, a magas északét. Az idő gyorsan múlt a szemlélődés közben, siettünk a vonathoz, mely éji szállást adott.

Hűvös hajnal ébresztett föl, melegebb ruhák után kellett nézni, alvásról azonban többé szó sem volt, mert a csehországi kedves völgyek, majd az enyhe vámszemle Tetschennél s a szászok Svájcának regényes szép vidéke, levette az álmot szemeinkről. Bodenbach után Königsteinig szeli át a vasút e gyönyörű tájakat, folyton az Elba völgyében, közvetlen a parton haladva. A túloldalon egymásután következnek azok a rendkívül sajátságos réteges, repedéseik közt fákkal, erdőkkel behintett hegyalakzatok sziklatekervényei, melyek nem messze Drezda előtt vesznek el a lapályban. Az Elba körül sokfelé láttam nevető sirályokat (Larus ridibundus), a parti sziklánál pedig temérdek vihogó fecskét (Cypselus apus), amint sivítva, merész repkedés közt rajzoltak, nyilván fészkelő helyük táján.

9 óra után Drezdába érkeztünk. Cammogva, döcögve szállított egy «Droschke» a Hotel Bellevue-be, egy minden tekintetben kitűnő vendéglőbe. Szobánk előtt nagy halmaz egyforma ládák vonták magukra figyelmünket, melyek mindegyikén ez egyszerű, de éppoly ismeretes és jelentőségteljes név állt: Vanderbilt.

Egy napi itt időzésünket kihasználva, azonnal körutat tettünk az ódon, patinás kupolákkal zöldellő kedves városban s legelsőbben is megnéztük az olasz, holland és modern iskola remek termékeiben gazdag «Gemälde Gallerie»-t, sokáig merengve Rafael örökké szép «Sixtini Madonnája» előtt.

Megnéztük ezután a királyi várt, elmentünk az állattárba, végre a Körner-házba, hol a németek Petőfijének emléktárgyai vannak több szobában kiállítva. Láttam a szobát, hol a korán elhunyt költő született, a kardot, melyet hazájáért hordozott, a Lützow csapatának zsinóros mellényét, melyben hazaszeretettől dobogó szívét a gyilkos golyó átfúrta, lantjának termékeit, melyeket hazájának áldozott. Meghatva távoztunk ez emlékezetes helyről s délre járva az idő, megkezdtük a sok időre rendes társas ebédeket. A külföldön igen szokásos a table d’hôte szerint való étkezés. Részemről nem vagyok barátja ennek, mert bizonyos önkényt látok benne a vendéglősök részéről. Kényelmes nekik, hogy meghatározott időben, bizonyos számú étkeket nyújtsanak, de nem számolnak avval, hogy az ízlés igen sokféle és az étkezési órához kötni a vendégeket sokszor igen kellemetlen. Norvégiában volt alkalmunk ezt tapasztalni. Ez alkalommal nem kellett panaszkodnunk, kitűnő francia konyha nyolc fogással, a jóízűi magyar főztekhez szokott ízlésünket is teljesen kielégíti. A délutánt teljesen az állatkertnek szenteltük, mely gondozottság és gazdagság tekintetében is elsőrangú s a közönségnek kedvelt tartózkodási helye. Elgyönyörködtem itt különösen a szép példány kondor és egy fiatal saskeselyű (Gypaëtus barbatus) előtt, érdekkel néztem a sok flamingót, a rőt rucát (Casarca rutila), a hókás rucát (Tadorna cornuta), az egyiptomi ludat (Chenalopex aegyptiacus) két gyönyörű jegesmedvét, orrszarvút stb. Kedvező alkalmat találtam itt még Röhl kapitány északsarki expedíciójának ez idő szerint itt kiállított gazdag gyűjteményének tanulmányozására, hol különösen a bálnavadászat tekintélyes szerszámzatát, a régi és újabb kori szigonyokat, a most használatos bálnaágyút és lövedéket, a gránátszigonyt, beható vizsgálat tárgyává tehettem.[1]

6 órakor megszólalt egy szász gránátos ezred hatalmas zenéje s a közönség oly sűrűén hömpölygött az utakon - pedig minden ülőhely is elfoglalva volt - hogy szinte tolongás támadt. Tarkállt a sok cifra egyenruha, meg-megcsillant a sok katonatiszt orrnak hű kísérője, a csiptető szemüveg s olyan élet fejlődött, mely a kedélyességet kezdte zavarni, azért távoztunk.

Június 7-én Berlinbe utaztunk. A drezdai pályaudvaron hemzsegett a nép és a sok udvari fogat, mert a királyné érkezett meg. Egyhangú, alföldünkre emlékeztető vidéken át robogott tova vonatunk, helyenként tőzeges területeken, hol a frissen vágott turfa kockás téglákban hevert szárításra. Mindenütt láthatók voltak a seregélyek számára magas póznákra akasztott fészkelő házikók, a házak körül úgy, mint a kertekben, akár Csehországban. Maguk a seregélyek nagy csapatokban repkedtek a vasútvonal mentén, csacsogva telepedtek a fák tetejére, majd meg a rétekre ereszkedtek. Grossenhain és Kirchhain körül a vizenyős réteken tömérdek bolyhos sás (Eriophorum latifolium) és kakukkszegfű (Lychnis floscuculi) virított, úgyhogy egész területek hol teljesen behavazottaknak, hol rózsaszínben pompázóknak látszottak, Ebédet már Berlinben ettünk s miután hamarosan bekocsiztuk a város főbb helyeit, a méltán híres aquariumot tanulmányoztuk át, mely főleg Dr. Hinschius kezdeményezésére 1867-ben keletkezett, a híres hannoveri építész Lüer tervei szerint. Számtalan kisebb-nagyobb víztartóban láthatók itt a tenger különböző állatfajai Dr. Hermes módszerével vegyi utón előállított vízben, mely teljesen kristálytiszta s az állatoknak megfelelő. Hatalmas víztartókból, kitűnő Weber-féle centrifuga szivattyúk, egy körülbelül 20 méter magasan álló víztartóba emelik a vizet, melyből öntött vascsöveken át jut az egyes aquariumokba, honnét megint az alsó víztartókba folyik s körforgását újból kezdi. Használatra körülbelül 470 köbméter utánzott tengervíz van készletben. Innét a «Tiergaren»-be Berlin Városligetébe mentünk, majd a «Zoologischer Garten»-ba, itt azonban oly embertömeg hullámzott, hogy valósággal egymás hátán szorult meg a sok járni-kelni akaró, mi által még a pompás oroszlán példányok sem igen bilincseltek le.

A holnapot még itt akartuk tölteni, mert akadt elég megnézni való. Mindenekelőtt a nagyszerű «Zeughaus»-t jártuk be, felszálltunk a «Siegesdenkmal» francia ágyukból emelt oszlopának 250 lépcsőjén s egy Gravelotte-nál karját vesztett porosz obsitos magyarázata mellett tekintettük át a háztengert. Pihenés gyanánt megcsináltam ezután útitervünket holnapra, beváltottam az első szükségletre elegendő összeget dán koronákra és örékre. Evvel azután készen voltunk az útra, mely másnap hajnalban elbúcsúztatott az «Unter den Linden»-ek városától.

Borult, hűvös időben, majd szakadó esőben vitt a gőzkocsi a stettini pályaudvartól Warnemünde felé, a Keleti-tenger partjaihoz. Ez a vonal közvetlen kapcsolatoknál fogva újabban a legkellemesebb s legrövidebb útja Koppenhágának; s mivel főcélom volt mielőbb Norvégia földjét érni, ezt választottam. A kellemetlen eső úgyszólván eltakarta a vidéket, csak Oranienburgnál kezdett világosodni, hol a réteken egy fekete gólyát (Ciconia nigra), bíbic és seregély csapatokat láttam. Számos kisebb erdők övezte tó és temérdek szélmalom mellett haladunk, melyek egyedüli jellemzői a vidéknek. Rostock városkánál köszöntöttek az első árbocosok, majd Warnemündenél megpillantjuk a Keleti-tengert. Először láttam magam előtt a végtelen víztömeget ólomszürke színében, tarajos hullámaival s a benyomás - bár az esős idő nem kedvezett a látványnak - felejthetetlen fog előttem mindig maradni.

«König Christian» nem igen nagy gőzös fogadott be, alig pár lépésnyire horgonyozva a vasúti állomás előtt.

[1] Röhl kapitány gyűjteményéből egy bálna csontváz, pár régi szigony s a bálna ágyú kezdetleges formája 1891. év őszén Budapesten is látható volt.

II.
Thorwaldsen hazájában

Kényelmesen, amennyire a szűk hájócska engedte, helyezkedtünk el a fedélzeten. Útitársaságunk elég számos volt s a német nyelv mellett főleg a dán szó uralkodott. Egy darabig a kikötő keskeny víznyelvén dübörgött a gőzös, majd a világít tornyot elhagyva, kiértünk a sík tengerre. Az idő éppen nem akart jobbra fordulni, északi szél süvöltött, eső csepergett, a tenger pedig mind jobban kezdett hullámozni. Mindazt, mit a tengeri betegség elkerülésére ajánlanak, biztosításunkra megtettük, kiültünk a fedélzetre, belenéztünk a messzeségbe s jól megebédeztünk. A hullámjárás erősbült, minél távolabb értünk a sík tengerre s kezdődött a zúgás-búgás, zakatolás, amit a hajón néha-néha átverődő hullámok robaja erősített. Az utasok közt csendesség váltja föl a társalgás élénkségét, csak egy roppant kövér, simára borotvált dán nyelve pörgött folytonosan, agyonbeszélési próbákat téve egy soványabb honfitársán. A dolog kezdett kellemetlen lenni s a himbálás hatása csakhamar meglátszott a visszavonuló sápadt arcokon. El-eltünedeztek a fedélzetről, a felszolgálók vészt jelentő bádogtálat megjelentek, alig maradtunk egy páran talpon. A hideg szél elől a gép közelébe húzódtunk, kik egészségesek maradtunk s dicsértük a vízálló köpönyeg hasznát. Már egy óráig tartott az utazás, eltűnt a szárazföld, csak a hánytorgás erősbödött. Magam is kezdtem érezni valami kellemetlen nyomásformát agyamon s el voltam mindenre készülve, de hát nem lett baj, erősen tartottam magamat. Szegény feleségem azonban hasztalan vívódott, a szédülés igen megkapta; no de nemsokára összeszedte magát.

Két óránál tovább tartott az átkelés Falster-szigetére, hol Gjedsernél horgonyoztunk. Közvetlen a kikötőnél lévén a vasúti állomás, csak a vámvizsgálat választott el tőle. Éppen, hogy reá néztek kézitáskáinkra s így hamar elfoglaltuk helyünket a vasúti kocsiban.

A vidék, emberek egyszerre megváltoztak, német szót nem hallottunk már, csak a dán nyelv angolos-németségű hangjai csendültek meg, nekünk félig érthető zene gyanánt. Síkföld köszönt mindenfelé, hellyel-közzel erős turfatelepek és tőzegvágások, üde rétek és fák közül kandikáló házikók élénkítik az egyhangúságot. A réteken őrizet nélkül lovak, szarvtalan tehenek és a nagy dán birkák láthatók s ha közelebb szemügyre vesszük a csendesen legelésző állatokat, azt észlelhetjük, hogy meglehetős hosszú pányván cölöphöz vannak kötve, s ha a dolog érdekel, megtudhatjuk, mire való ez a kikötés. Az állat magára hagyatva legelhet ameddig a kötél ereszti, egy nagy körben tehát övé a rét termése; ha ezt a kört lelegelte, odább viszik a cölöpöt s új legelőt adnak neki, azután megint odább, míg a rét végére érnek; addigra azonban a rét elején már megnőtt a fű s kezdik elölről. Ezek az állatok éjjel-nappal a szabadban vannak s az éjszaka hűvössége ellen négyszögletű, hátukra erősíthető s alul megköthető takarót kapnak, olyanformát, mint a mi kávénénikéink amerikai csupaszszőrű agarai s tudj’ Isten miféle korcsszülöttekké fajzott ölebei.

A rétségeket később szép bükk- és fenyőerdők váltják föl, majd messzebb-közelebb helységek, szélmalmok bukkannak elő, jellemző, kastélyforma templomokkal. A madárvilágból már a tengeren és a partok körül főleg a nevető sirályok - Larus ridibundus - csapatai fehérlettek s nagy számban lepték a szántóföldeket is, pondrók után keresgélve. Többször feltűnt a bíbice -Vanellus cristatus - vijjogó, bukázó alakja, a seregélyek csapatai és a mi gólyánk is, amint fontoskodva, kimért léptekkel sétálgatott a mezőkön.

A tenger, melynek képét már elvesztettük, Orehovednél ismét felmerül. A vonat közvetlen a parton áll meg, az utasok hajóra szállnak, sőt a vasúti kocsik egy része is a hajóra gördül, mely egy jó negyedórái út után a Falster-szigetét Seelandtól elválasztó tengerszoroson visz keresztül s a kis Masnedő-szigeten köt ki. Készen álló vonat fogad itt, mely a Vordingborg-öble fölött épült új hídon keresztül Masnedsundba továbbít. Elmaradnak Nestved és Kjögge állomások, ahol a tenger újból előtűnik. Nestveden csinos sodronykosárkákat nyújtanak be az utasnak, melyek ízletes harapnivalókat s egy kis üveg bort tartalmaznak, ami igen jól esik ilyen hosszabb úton, főleg viharos tengeri hajókázás után. Röskild közelében egy kis nyárfás helyen a vetési varjú - Corvus frugliegus - fészektelepét vettem észre, mintegy 60 fészket. Az állomás körül fekvő kértek érdekes meglepetésül bizonyították, mennyire hátra van itt még a növényzet. Az orgonafa, vadgesztenye, Cytisus most virágzott. A gabona éppen csak hogy kalászt hányt, ez is jobbára csak rozs volt, de még nem igen virágzott. Több más sajátságos vonás is megkapta figyelmemet; így a nép furcsa fatalpú cipői, melyeknél a talpon úgy a sarok alatt egy, a cipő szélességének fektetett vagy két-három centiméter vastag lécforma fadarab nyúlik ki, járás közben csak úgy hangzott kopogásuk a kövezeten.

A házak építési módja is különös, főleg a vasút mentén elszórtan fekvő tanyaszerű épületeké. Mielőtt ugyanis a falakat felépítenék, az egész házat gerendákból alkotják össze; ezek a gerendák dűlt keresztezésekben vannak összekapcsolva s vakolatlanok maradnak; a téglák e gerendahálózatot mintegy kitöltik s miután kivakolták és fehérre meszelték a falat, a feketén maradt gerendázat keresztrajzai élesen kirínak belőle. A magas, majdnem aránytalan tetőzet nádból kerül ki. A helységek és városok lakóházai azonban nem gerendázott falazatunk s élénk vörös, homorú cserépzsindellyel vannak födve.

Estefelé érkeztünk meg Koppenhágába, hol feladott útimálhánk került a vámszemléhez; de még csak bele sem igen néztek.

Június 10-t egészen a dán fővárosnak szenteltük; az eső elállt s hűs levegő csak kellemessé tette bolyongásainkat.

Legelsőbben is a Thorwaldsen Múzeumba mentünk, hisz ez maga megérdemli, hogy az ember elfáradjon Koppenhágába. A kiterjedésében meglepő, de 1884-ben leégett királyi vár, a Christiansborg, nagy udvarain keresztül jutni ide s akaratlanul megkapja itt figyelmünket ez a régi etruszk sírboltok stíljében épült sajátos barnás-sárga, komor épület. Egy oldalajtón lépünk be kezdetben bizonyos nyomott hangulattal, amely azonban csak addig tart, míg a folyosóról egyik terembe vagy az előcsarnokba nyitunk. S ha végig jártuk a páratlan gyűjteményt s távoznunk kell, nehezünkre esik a válás, mert gazdagnak tudjuk magunkat és oly kincsesbányát láttunk, melynek nézésével a szem sohasem telhetik be, a lélek pedig jobbnak véli magát és tisztábbnak; mintha egy lépéssel közelebb jutott volna az örökké szép eszményéhez. Hideg kőalakok sehol sem melegíthetnek jobban, sehol sem érdekelhetnek jobban, sehol se ragadhatnak el jobban, mint a művészet e felszentelt csarnokában. Mindenkinek, ki érezni és gondolkodni tud, be kell vallania, hogy ha soha előbb, Thorwaldsen műveinek szemlélete közben, való fogalma támadt a művészet hatalmáról és elévülhetetlen hatásáról. S a maradandó hatást itt e múzeumban a harmónia fensége fokozza igazán hatalmassá. Mert ha meggondoljuk, hogy egyesítve van itt az északi Pheidiasz összes alkotása, mintegy 500 szobormű, - a gipszminták és vázlatokon kívül, - 112 márványmű s pedig 4 csoport, 21 szobor, 20 mellszobor, 67 dombormű; itt láthatók összes gyűjteményei (képek, régi leletek, régi pénzek, gemmák stb. teljes könyvtára, bútoraival berendezett dolgozó szobája, rajzai, emléktárgyai, sőt tanítványainak művei közül is számos alkotás; s ha mindezeket végignézve, az udvar közepén álló, repkény zöldítette alacsony domb előtt végezzük körjáratunkat, mely a nagy mester és nagy ember földi maradványait fogadta be: akkor lehetetlen, hogy át ne járjon a meghatottság és a fenség érzete, mely a teljesség megzavarhatatlan összhangjában elringat, elmélyít. Egy oly nagyszerű, minden vonásában teljes művészélet tökéletes képe van szemeink elé tárva törekvéseinek, céljainak, alkotásainak hű egészében, mely a közvetlenség legmegragadóbb varázsával ragyog s az embert és művészt éppúgy rajzolja, mint az valósággal volt, összeforrva, elválaszthatatlanul. Egész ember, egész művésszel egyesült Thorwaldsenben s mivel benne az embert a művészettel a tiszta eszményiség kötötte össze egy egésszé, azért fog neve minden időre halhatatlan lenni s tündökölni a jövő korszakoknak is.

Röviden a múzeum berendezéséről is pár szót. Mint említve volt, az épület külseje a régi egyiptomi és görög sírcsarnokok mintájára készült s az udvar falain a római sarkophagok szokásos díszítményei, a kocsiban versenyző genius stb. láthatók. Az egész hosszúkás, négyszögalakú, közepén térés udvarral, hol Thorwaldsen sírja áll. Az udvart mintegy keret szegélyezik a két emeletben sorakozó szobák, számra 42, amelyekhez elől egy nagy előcsarnok s hátul egy-egy terem járul, úgy ezekben, mint a folyosókon vannak Thorwaldsen művei felállítva.

Az épület homlokzatán öt magas kapu van s felettük Victoria négyes fogatának bronzcsoportja, s mellékdíszítményként kocsizó győzelmi istennők, a Napisten és Luna, a sötétség fölött diadalmaskodnak. A külső falak díszítései következő domborművek színes cementben: egyik Thorwaldsen megérkezését ábrázolja, midőn 18 évi távollét után 1838-ban hazájába visszatér, azon a hajón, mely műveinek a múzeum számára hozott gyűjteménye nagy részét is szállította; a másodikon fogadtatása, a harmadikon műveinek a múzeumba való helyezése látható. Tudnivaló ugyanis, hogy a nagy szobrász hazaszeretete, bár életének nagy részét külföldön s főleg Olaszhonban töltötte, sohasem aludt ki s amire már Koppenhágába való visszatérése után gondolt, azt halála után fényesen megbizonyította. Mint a hatalmas Caesar, ki Róma fiainak hagyta vagyonát, úgy Thorwaldsen is szülővárosának juttatta végső rendelkezése szerint összes kincseit és műveit. A dán főváros hálás közönsége azután gondoskodott a múzeum építéséről, mely Bindesböll építőmester tervei szerint 1839-48 közt létesült. A szobák, kivéve a nagy előcsarnokot és a termeket, mind kicsinyek, egyablakosok, mindegyik közepén áll egy nagyobb mű, álló szobor vagy mellszobor vagy csoport, a falon pedig egy-két dombormű. A szobák tetejét, úgy a folyosókat is különféle freskók vagy stukkók díszítik, leginkább antik módon jeleneteket vagy Thorwaldsen skulpturáinak utánzatait tárgyazva.

Nem tartozik reánk kiterjeszkedni Thorwaldsen műveire; a mai irányzat szerint, mely helyesen a való után indul és a természetet veszi alapul s tárgyait hűségesen utánozza, Thorwaldsen nem modern felfogású, de éppúgy, mint az igazi lángész - akár a költészetet, festészetet vagy tudományt tekintsük - mindig ott keresi alakjait és tárgyait, ahol keresni kell, az igazságban, a létezőben, úgy ő is onnan merít; bárha modora a régiek allegorikus szellemét keresi is, művészete azt alkotja, ami nem képzeleti és légből kapott, hanem élő eszme, mely termékenyít és örök.

Koppenhágának ez unicumszerű múzeuma mellett még két, a maguk nemében szintén páratlan gyűjteménye van, a néprajzi múzeum és az északi régiségek múzeuma. Az első a világ legnevezetesebb etnográfiai gyűjteménye, a másik kizárólag Skandináviára vet oly kultúrtörténeti világot, mely a félsziget teljes történelmét, népéletét és művelődését öleli föl s még a híres stockholmi múzeumnál is előkelőbb helyet kér magának.

Sajnos, az idő rövidsége nem engedte, hogy végig tanulmányozhassam e múzeumokat is, mert okvetlen meg akartam még nézni a zoológiai múzeumot; már pedig, ha figyelmesen végig akarunk böngészni ilyen nagyobbszerű gyűjteményeken, akkor kettő egy napra elég.

A zoológiai gyűjtemény az egyetem mögött külön újabb épületben van elhelyezve, tehát jó darabig sétáltunk oda. Útközben a városi életet figyeltem meg, ami az idegennek érdekes, mert egészen új valami, éppúgy, mint a város építkezése.

Felületes nézés mellett is feltűnnek a sajátosságok. Az élénk utcai élet, még mielőtt a kikötőt láttuk volna, sejteti már a nagy forgalmat, a jövő-menők sietsége pedig az elevenséget bizonyítja, de azt is, hogy mindenkinek van itt dolga; a léha sétálót, ezt a különben gyakori és számban is erős városi típust, alig találjuk itt.

A házak építési modora is - főleg a régebbieké - bizonyos határozott jellegű, feltűnő rajtuk a temérdek sok ablak - alig van közöttük falköz, - ami arra vall, hogy az emberek világosság után küzdenek már, mert a város 55° 40’ 42” ész. Szél. alatt való fekvésénél fogva a hosszú esték az év egy jó részét betöltik. Az ablakokon nincsenek afféle redők, mint nálunk, hanem vászonból készült árnyéktartók, melyek kicsiben teljesen találnak a nálunk boltok és kirakatok vagy kávéházak elé feszített napfogókhoz. Még egy sajátságos kis készülék is magára vonja figyelmünket, mely temérdek ablakon látható nemcsak itt, Norvégiában és Svécziában is, ez a nálunk ismeretlen, de felesleges «Spion», amint északon nevezik.

Ez a kis készülék leggyakoribb formájában szakasztott olyan, mint egy ostyasütő, melyet félig nyitott helyzetben alkalmaztak az ablakok elé; sárgarézből van s a gömbölyű végén két külső oldala tükröt mutat. Látni olyanokat is, hol a vég nem gömbölyű, hanem hosszúkás négyszög. Célja ennek egyedül a kíváncsiságban gyökeredzik, de némileg menthető is, mert a dán levegő nem olyan ám mint a mienk, a nyár rövid, többször és tovább tart a hűvösség, mint a mi magyar földünkön. Az emberek azonban legalább is annyit akarnak látni szobáikból - ha nem többet - mint mi, a meleggel pedig gazdálkodni tudnak, ablakot csak a legszükségesebb időtartamra nyitnak, az ablakok szerkezete sem olyan, hogy hamarosan kitárni s elcsukni lehetne, mindezeken hát segít a «Spion», mert ebben a szobában ülő kényelmesen láthatja mi történik az utcán jobbra-balra s szemlélhet anélkül, hogy elárulná jelenlétét. Az emeletekben gyakran még a két oldal tükör fölött egy harmadik is van rézsűt felfelé s így a magasan lakó oldalt is, de még le is lát. Na, ez már mégis közel jár a kíváncsisághoz!

Elhaladunk e közben Koppenhága legeredetibb s legfeltűnőbb épülete mellett: a börsénél. Ez a 17. század elején épült, nem messze a kikötőhöz, németalföldi renaissance stílben egy sajátos 51 m magas toronnyal, melynek csúcsát más és másfelé néző hason fekvő sárkány, felfelé mind vékonyabbra összetekeredett, farka alkotja.

Délfelé járt az óra, midőn célhoz érve, a zoológiai múzeum kapuján benyitottunk. Az idő nem engedte, hogy minden osztályt behatóbban vizsgáljak, s azért fősúlyt az északi faunára fektettem. Az ügyes elrendezés folytán nem kell sokat keresgélni, s a múzeum vezetői jól számítottak, mikor a gyűjtemény felállításánál éppen arra fektették a súlyt, hogy egyrészt az idevaló közönség jó áttekintést szerezhessen a hazai dolgokon, az idegen pedig hamarosan megtalálja, amit itt leginkább keress otthon ily gazdagságban nélkülöz. A madárgyűjtemény a második emelet folyosóján és öt teremben foglal helyet. A folyosót, mint egységes gyűjtemény, Dánia, Island, Grönland és a Feröer-szigetek madárvilága tölti be a Danske fugle, cím alatt. Ebben az északi fauna sok ritkasága mellett, a jellemző, de közönséges fajok gyönyörű gazdag sorozatai érdemelnek figyelmet, mint az alkák, lundák, búvárok, bukdárok, sirályok, szalonkafélék, lilék, ludak, récék stb. Nevezetesebb dolgok:

Xema Sabinei - Sabin sirálya - násztollazatú s egy őszi tollazatú; Colymbus glacialis – jegesbukdár albínó; Fratercula arctica, - papagájcsőrű lunda - albínó; szebbnél szebb sorozat Haematopus ostrilegus - tengeri szarka -; Strepsilas interpres - tarka kőforgató -, Squatarola helvetica - négyujjú lile, - Charadnus apicarius - sárgapettyes lile - mindenféle tollváltozatban. Van egy példány Alca impennis - nagy alka - Grönlandból, mely tudvalevőleg e század közepén halt ki, s egy másik, melynek tojása is megvan, ezenkívül számos csontmaradvány. A híres Didus ineplus emlékét, mely valaha a Szt. Mauritius-szigeteket és Madagaszkárt lakta s lúdformájú volt, nagy, sirályszerű csőrrel, csontvázmaradványok őrzik. Szintén sorozatokat tesznek ki a Tringa maritima és cannulus - tengeri és rozsdabarna parti szalonka -, Phalaropus hyperboreus és platyrhyncha - vékony- és laposcsőrű víztaposó -, a Somateria mollissima - dunnalúd -, Clangula glaucion - kerce ruca -, mely erős télvíz idején ezrével lepi fővárosunk Dunarészét, Feltűnik több darab Fulix histrionica - galléros ruca -, Limosa lapponica - kis lotyó sneff -, mint az alföldön hívják -, Anser brachyrhyiichus is van egy példány, melyet összehasonlítottam avval az egyetlen magyar példánnyal, melyet 1887. nov. 19-én Szt. Ágotán (Fehér megye) Meszlény Benedek unokabátyám lőtt s a faj azonosságát megerősítve találtam. Anser ruficollis - vörösnyakú lúd három példányban, Anser leucopsis – fehér pofájú lúd - több, a Grus cinerea - daru - 6 példányban áll itt. A híres Syrrhaptes paradoxus - pusztai talpas tyúk - 7 példányban van meg s pedig 1859, 1865 és 1888. évekből, A Surnia nisoria - karvalybagoly - szép darabjai mellett 9 db Nyictea scandiaca - hóbagoly - vakít, az északi Falco aesalon - kis sólyom - és Turdus iliacus - boros rigó - számos alakja mellett megakad tekintetünk a kedves, de rejtett életmódjánál fogva nálunk keveset ismert, Dániában meg ritka Muscicape parva - kis légykapó - veresbegyre hasonlító madárka egy példányán, majd az északon honos Pinicola enuclealor - fenyő pirók - két darabján. A ritka Lanius senator - vörösfejű gébics -két példányban szerepel s fészke is ott van. Ez a madár honi faunánkban s nevezetesen a legújabban kiadott «Aves Hungáriae»[1] című műben nincsen felsorolva, pedig 1882 nyarán Csabrendeken egy tölgyvágás magfáiról szerencsés voltam egy hím példányt lelőni, sajnos bőre, melyet kikészítettem már elromlott.

A madarak mellett kiváló, érdekes s egyszersmind jellemző része e múzeumnak a cetfélék osztálya, mely a maga nemében egyike a legnevezetesebb és leggazdagabb gyűjteményeknek. Különösen érdekes pedig annak, ki többé-kevésbé a középeurópai múzeumokra van utalva tanulmányai közben, hol éppen a cetfélék vagy teljesen hiányoznak, vagy csak egy-két példányban szerepelnek. Dániát északi fekvése, tengeri határai, Feröer, Grönland, Island birtoka és kifejlett hajózása hozták abba a helyzetbe, hogy a nehezen megszerezhető illetőleg elszállítható, többnyire termetes, sőt óriási tengeri emlősöket könnyebben szerezhesse össze. Meg is tett e tekintetben mindent, úgyhogy e gyűjtemény a teljességhez igen közel áll, 70 teljes csontvázat, 100 koponyát és csontvázrészeket, számos borszesz preparátumot tartalmaz, melyek egy kisebb és nagyobb termet töltenek meg. Itt láttunk óriási bálnát (Balaenoptera Sibbaldii), egy 45 láb hosszú Megaptera boopsot teljes halcsontozattal állkapcsában, egy 22 és egy 44½ láb hosszú grönlandi bálnát (Balaenoptera mysticetus), 29 lábat tevő kis bálnát (Balaenoptera rostrata) és egy 53 lábra nyúlt finnbálna (Balaenoptera musculus) hatalmas csontvázát, a többi fajok közül:

Hyperoodon rostratus, Globiocephalus melas, Tursiops tursio, Monodon monoceros, Orca gladiátor, Balaena biscayensis, Pseudorca crassidens, Platanista gangetica, Physeter macrocephafus, Delphinus delphis, Phocaena communis, Lagenorhychus albirostris példányokai. Mindezek legalább is egy, de többnyire pár példányban, csontvázban vagy kitömve vannak meg.

Nincsenek e múzeumban biológiai csoportok - mint a modern felfogás kívánja - de az északi fauna gazdagsága, mint amire legtöbb tekintet jutott, becsületére válik úgy Dr. C. F. Lütken tanár múzeumi tanácselnöknek, mint Friese konzervátornak, ki a madarakat preparálja, s a többi osztályok vezetőinek is. Hogy a magasból is lássuk Koppenhágát a «runde Taarn» vagyis gömbölyű toronyra hágtunk illetve sétáltunk föl. Kocsiútnak is kényelmes szélességű járó - s nem lépcső - tekeredik föl csigamódra a 56 méter magas toronytetőzet laposára, honnét gyönyörű kilátás esik az alattunk fekvő pirosan cserepezett háztetőtengerre, az épületek közt zöldellő kertekre. A képet a szemhatár végtelenjében elvesző tenger egészíti ki, mely mintegy két oldalt nyomul a városba.

A magasból kapott képet kiegészítendők, bejártuk a város minden látni érdemesebb részét s a kikötőt, mély méltán nevezetes. Az által, hogy Seeland-szigete előtt fekszik a kis Amager-sziget, s köztük csak egy keskeny, folyószerű tengerszoros, Koppenhága oly kikötőre tett szert, mely természetes fekvésénél fogva teljesen védett, e mellett elég tág és biztos is. Az a látvány pedig, melyet ilyen elsőrangú kikötő nyújt, mindenkor újból megragadja azt, aki, habár már többször látott is ilyenfajta forgalmat és életet, azt pedig, aki először látja, egyenesen megzavarja, megszédíti. A jövőmenő kisebb-nagyobb csónakok, hajók, vitorlások, gőzösök, árbócerdők, tarka-barka lobogók, hangyaszerűen sürgő-forgó, minden rendű emberek, érkezők, utazók, munkások, parancsolok, búcsúzok, visszatérőt fogadók, málhás szekerek, csikorgó gőz daruk, zakatoló gépek, kirakodás, felrakodás, a különféle nyelvek gyors váltakozása, szinte az egész emberi élet nyilvánulását egy kisebb helyre összpontosítják, árny és fényoldalokkal egyetemben. Egyik hajó most köt ki Christiániából érkezve, a másik most indul Islandba, a harmadik Jütlandba, a negyedik Japánba - így megy ez folytonosan. S e mozgó életbe, sürgés-forgásba és szédítő zajba belerikácsol a sirályok éhes hada, melyek, mint piacainkon a galambok, félszelíden belevegyülnek a sokadalomba, lesik a prédát, minden hulladékot felkapva, veszekedve, civakodva a falatokért. Az itt lebegő, csapkodó sok sirály mind egy fajhoz tartozott; s ha a mi Dunánk rakpartjainak a nevető sirály - Larus ridibundus - a közönséges kísérője, itt a lósirály - Larus canus helyettesíti azt, mint északibb faj; az első teljesen hiányzik.

Érdemes megnézni, főleg, ha már a kikötő táján jártunk, a munkások városrészét is. Hosszú, sárga házak ezek, párhuzamosan több utcát alkotva, egészen kaszárnya-rendszerben épülve, ami pedig csak annál inkább bizonyítja ezt, az teljes egyformaságuk, egyik olyan, mint a másik. Az egész telep azonban szemre csinos és gyakorlati követelményeknek megfelelő, sokban angol építészeti modort árul el. Minden ház előtt kis kert van, minden ajtó előtt egy kis tornácforma kiugrás, minden ablakban virág s a falakon sok helyt felfutó növényzet. A földszinti ablakok előtt deszkatáblázat van, mely az emeleten hiányzik; a «Spion» azonban többé-kevésbé itt is minden házon megtalálható, sőt némelyiken kettő vagy több is akad.

Nem messze fekszik innét egy igen kedves sétáló hely, gyönyörű fásítás, melyen át a várost egy oldalt körülfogó vak tengerághoz jutunk, hol tömérdek hattyú fesztelenül éli életét, fészkel, fiókákat vezet, a háboríthatatlanság biztos érzetében.

Nem búcsúzhattunk el Koppenhágától mielőtt még a «Frue kirke»-t ne láttuk volna, mely egyszerűségében is a művészet örökkévalóságát hirdeti. A templomot Hansen építette, kinek Kopenhága több más classicus modorban épült középületet is köszönhet. Styl szerint az egyhajós oszlopbazilikákhoz tartozik, mely az úgynevezett görög renaissance jellegét viseli magán; boltozata kéken kockázott, oldalt karzatos, különben végtelen egyszerű, minden cifraság nélkül.

De mindezt kárpótolják a benne felállított természetes nagyságot meghaladó szobrok, melyeket Thorwaldsen mintázott s tanítványai márványból faragtak. Az oltáron a feltámadt Krisztus áll szétnyújtott kezekkel, jobbra-balra pedig 6-6 apostol. Az oltár fölött a keresztét domborművé, a két kápolnában a keresztelés és az úrvacsora domborművei, a bejáratnál egy őrangyal és a keresztényi könyörületesség, az oltár előtt pedig egy hatalmas kagyló fölött térdelő angyal - ez a keresztkút - alkotják a műremekeket. Az egyszerű templom e szoborművek hátterét képezve, csak annál jobban érvényre juttatja a szobrokban megnyilatkozó hatalmas művészetet és a mester lángeszét, mely különösen abban az oltár előtt térdelő angyalban nyilvánul elragadóan.

Evvel Koppenhágában programunk utolsó pontjához jutottunk s készülnünk kellett a tovább utazásra.

Ismét beváltottunk egy csomó német papírpénzt koronákra, s mivel Svécziában, Norvégiában mindenütt, úgy, mint Dániában, egyforma a pénzalap, nem kellett attól tartanunk, hogy többszörös átváltások helyzetébe fogunk egyhamar jönni.

Kissé rövidre szabott időnk Dánia földjén jól és tanulságosan tölt el, megkaptuk az észak életének izét és zamatját, mely mindenben igen kielégített, még az étkezésben is. A vendéglők jók és elég olcsók itt, az étkezés azonképpen, főleg elsőrangú helyeken, ami konyhánk magaslatát majdnem eléri. Egy pár különösséget azonban nem hagyhatok említés nélkül. Így az első cukrász nálunk csak jobbfajta kalácssütő számba menne, alig kapni párféle, jobbadán éppen nem ízletes süteményt, silány cukorkákat; a fagylaltra, melyet apró üvegecskékben szolgálnak, legföljebb reá mondhatjuk, hogy hideg, de minőségre a városainkban kétkerekű kocsikat toló olaszok, vagy alsóbbrendű cukrászok fagylaltjai mögött marad. Az igaz, hogy e hiányok fejében, a tulajdonképi cukrászbolt mellett egy afféle vendégszobát találunk újságokkal, s csodálkozva tapasztaljuk, hogy az idejáró közönség éppen nem sütemények, hanem meleg kávé és kis palack sör élvezete mellett társalog.

Június 11-én reggel indultunk tovább, s hogy a gyakran igen kellemetlen tengeri utat a Kattegaton át elkerüljük, nem hajón, hanem a vasúton, mely Seeland-sziget északi részéig visz, kedves parkszerű vidéken. Hillerődnél látjuk Frederiksborg négy emeletű, most tekintélyes nemzeti műtörténelmi, műipari és történelmi gyűjteményeknek szentelt királyi várt, majd Fredensborg várát, a dán királyi család egyik tartózkodási helyét. Nemsokára azután a nyájas kis Helsingör kikötőjében szállunk hajóra.

Nem a szürke, magas házikós, tiszta városka az, mi itt figyelmünket megragadja, hanem az éppen tükörsima Oresund, melyet a sok kis fehér vitorlás és nagyobb gőzös ellep ide-oda ringva a kékesszürke vízen és a történelmi nevezetességű Kronborg vára, mely egy kicsi, merészen a tengerbe szögellő földnyelvre épült. Eszünkbe jutnak az idők, mikor e vár valósággal Dánia kulcsa volt s nem jöhetett be egyetlen egy hajó sem anélkül, hogy a vár bástyáinak éhes ágyúcsöveibe ne tekintett volna. Mindegyiknek meg kellett fizetni a vámot, mert ellenszegülés esetén a kronborgi ágyúgolyók kopogtatták dongáit. Sok följajdulás után csakis 1857-ben szűnt meg e vámszedés, mely szokásjogot a hajózást űző államok 30,476,325 dán államtalléron minden időre megváltották.

Ehhez a most is megerősített várhoz fűződnek a dánok java regéi s a költészet is szárnyaira vette, még pedig maga a költőkirály Shakespeare, midőn Hamletjének megjelenteti apja szellemét, ki elpanaszolja a titkot fiának, hogy nem mérges kígyó, hanem testvére ölte meg. A rege szerint pedig mit Andersen oly szépen beszél el, itt virraszt Holger Danske, az öreg király, a dánok védő szelleme; hosszú szakálla belenőtt a márványasztalba, de azért, ha komoly vész tornyosulna Dánia egén, fel fog kelni, kirántja a márványba nőtt szakállát, széttörve az asztalt, hogy megvédje nemzetét.

Az Oresund itt legkeskenyebb s észak felé a végtelennek látszó tengerben veszik el a tekintet, míg a túloldalon fátyolozottan, sárgásszürke lankásvonalban a svéd part merül föl előttünk.

[1] J. Frivaldszky: Aves Hungariae Budapest, 1891.

III.
Svéd földön

Amit a tengerből ez ideig kostolóra kaptunk, nem volt valami vágygerjesztő, most kezdtük azonban valójában élvezni a tengeri utazást és érteni azt a vonzódást, mely annyi embert csábít a tenger hátára. Sima vízen szántott gőzösünk orra, csapást hagyva maga után s mi alig tudtunk betelni a környékező gyönyörű képekkel. Sajnos a szépség alig tartott 20 percig, mert a svéd part szinte szaladt felénk s akarva nem akarva, Helsingborgnál szárazra kellett lépnünk. A vasúti állomás kissé távolabb esve a kikötőtől, kocsin mentünk oda, miután a vámszemlén hamarosan átestünk, szeszes italt, sem dohányt nem hordozva magunkkal.

Nyelv tekintetében itt nehezebb a dolgunk, mint Dániában; szebben cseng a ritmikus svéd beszéd, a magas szőke hajú, kékszemű emberek ajkáról, de nekünk alig érthető, s arra, hogy a zsebünkben hordozott szótárhoz folyamodjunk, most nincs idő, mert a vonat készen vár. Azt tettük tehát, amit ez esetben egyedül tehettünk, a málhavivőkkel, kocsissal a siketnémák taglejtéses nyelvezetén, ezen a közhasználatú s gyakorlatban élő volapükön, értettük meg magunkat. A vonatvezetővel könnyebben voltunk, ő értett valamit angolul vagy németül - melyiket jobban, nem mondhatnám meg - elég az hozzá beszéltünk vele, kézmozdulatokkal is kísértük a beszédet s ő megértett. Kellemesen leptek meg a svéd vasúti kocsik, melyek a mieinknél majd még egyszer oly hosszúak; egyik oldalukon folyosó van, ahonnét ajtók nyílnak az ülőhelyekhez. Ezek is igen kényelmesek, mintha két kerevetet állítottak volna szembe egymással, két végükön gömbölyű vánkossal. Mindenütt villamos világítás van alkalmazva, minden fülkéből villamos, csengettyű vezeték szolgál a vonatvezetőkhöz, kik finom, előzékeny modorban tájékoztatnak kíváncsi kérdéseinkre. Hányszor teszik ezt! mégsem vesztik el előzékenységüket, melyet a mi vonatvezetőink bizony elvesztettek még mielőtt megszerezték volna. Az ablak előtt asztalka van sakkjáték berendezéssel, mosdószerekkel, egy palack ivóvízzel és poharakkal.

Vonat induláskor nyoma sincs itt annak az eszeveszett hajszának, lármának, izgatottságnak, mely nálunk ilyenkor a pályaházat betölti. Egyszeri huzamosabb csengetés fejezi ki a mi háromszoros csengetésünket, a trombitálást, fütyülést s a «Mehet»-et is; erre a jelre mindenki elfoglalja helyét, a rakodás végét éri s kis vártatra reá megkezdődik a gép prüszkölése, kirobogunk.

Alig haladunk egy kilométert, megváltozik az egész légkör, szokások, emberek, terület, minden, amit oly régen megszoktunk, minden, amit másként, mint ahogy eddig láttuk, képzelni sem tudtunk. A svéd föld jellemző sajátosságai lépten-nyomon feltűnnek, kísérnek s el sem is hagynak többé. Kedves parkszerű, lomb- majd fenyőerdős inkább lapos, mint dombos tájon, tavak, úri kastélyok közt haladunk s mindenfelől rikítanak az elszórt tanyák kőalapra épült sötétpirosra festett faházikói, vakító fehér ablakkereteikkel és tiszta függönyeikkel.

A tenger hol előbújik, hol eltűnik s Båstadnál szinte elragadó látványban részesít, mert a derük égnél minden színben csillog, akár csak párhuzamos vonalakat festettek volna tükrére. Délfelé Halmstad állomásán ebédezni száll le az utasok java része; nekünk sem kell sok hívogatás, betódulunk a többivel az étkező szűk ajtaján. A feltűnő tiszta terem közepén hosszú asztal áll a legízlésesebben feltálalt ételekkel tele rakva, körülötte azután több kisebb asztalka az étkező vendégek számára. Minden ragyog a tisztaságtól és csinos egyszerűségtől. Itt élveztük a nemcsak svéd, de jellemző északi étkezést először a maga eredetiségében, melyet később annyira megszoktunk, hogy az otthon való étkezésbe kellett magunkat újból beletalálni.

Az étellel, itallal dúsan megrakott asztal a svéd vendéglőkben általános «Smörgårdsbord»-nak, melyre később még reátérünk, volt dúsabb kiadása; volt itt leves, kétféle meleg sült, hideg sültek, főtt burgonya, tengeri hal, lazac melegen és hidegen, szardínia, tengeri rák, «Smörbröd» azaz vékony vajas kenyér szeletek, tészta neműek, befőtt gyümölcs, narancs, sárga édeses sajttal kent kenyérszeletek, kis palack sör, bordeaux-i és rajnai borok s egész oszlopokban a régi idők óta élvezett igazi nemzeti kenyér a «Fladbröd», mely kemény lepényszerű, közepén gömbölyű lyukkal. Ezt élesztő nélkül rozs és árpa lisztből gyúrják s vaslemezeken sütik, ízre a kenyérhajra emlékeztet s elég jó, különösen vajasan.

Mint az éhes legyek egy cukordarabkára, úgy esett a sok utazó ennek az illatos étkektől gőzölgő asztalnak s markolt belőle ki-ki annyit, amennyit elkölteni bírt. Kiszolgáló személyzet nincsen, csak az ajtó előtt ül afféle pénztáros, aki be mindenkit ereszt, de ki csak azt, aki obulusát - 1 korona 50 örét - leteszi; hogy keveset evett-e vagy sokat, azt nem kérdezi, hanem egy jegyet nyom nyugtatóul a markába a mi azt jelenti, hogy szabad az út. Lassanként kiürült a terem, mi is elfoglaltuk helyeinket, indultunk tovább.

A táj mocsaras lesz, nagy turfa telepeket látunk főleg Falkenberg városkánál, melynek Atraá folyója híres lazac bőségéről. Ezután sziklás vidék következik, majd ismét a tengerpart mentén vezet a vasút, elcsodálkozunk a sok apró öbölzeten, a szárazföldön pedig a temérdek nagy terméskövekből rakott i méter magas bekerítéseken, melyek minden egyes birtokrészt, tagot határolnak, barázda és árok helyett; ez a rengeteg kőkerítés sajátságos bélyeget nyom az egész területre. Warberg után végre megkezdődik a «Skärård» - szószerint halomsziget udvar - az a sajátságos tengerpart, mely egész Norvégiát fel a Nordkapig övezi. Kopár szaggatott szürkésbarna vagy sárgásfehér sziklák meredeznek föl vagy hevernek a parton s a tengervíz simaságán, mint a felfordított hajók vagy óriási kenyerek, szürkülnek a folytonos hullámveréstől elvásott, növénytelen halomszigetek, mintegy a víz alá került parti sziklák kinyúló részei.

Frillesåsnál vagyunk már, midőn a tenger mosta kőtörmelékek közt az első északi madárkép kapta meg figyelmemet, a messziről tiszta fehérnek látszó halászkák - Sterna - ott rajoztak a lósirály - Laruscanus - csapatkáival, a kövek közt két tengeri szarka[1] - Haematopus ostrilegus - tarkállt s pár hókás réce - Tadorna cornuta. Nekem ugyan egyik madárfaj sem volt idegen, mert szerencsés valék még a két utóbbit is itthon, hazánk földjén látni s gyönyörködni bennük, otthonuk táján azonban most köszöntöttek először. A tengeri szarkát, mint a skandináv partok közönséges madarát, később alkalmunk lesz bővebb figyelemre méltatni, a hókás récéről azonban helyén való lesz egy pár adatot elmondani, mivel egész utam alatt vele többet nem találkoztam.

Ez a szép réce, külseje és életmódja szerint a récék és ludak közt kapcsot képez s nagyságra felér egy libát vagy a nagyobb fajta házi récénket. Gyönyörű karminpiros csőre a homlokán két hóka forma bibircset képez, feje sötétzöld zománcos, begye, háta, oldalai, szárnyfedői ragyogó fehérek, vállai feketék, háta barna részben fehéres szürkésen foltozott, szárnytükre lazúrkék, zöldes ibolyaszínű zománccal, evező tollai szürkék, farka barnásszürke fehéren szegélyzett.

Hazája a mérsékelt égöv tengerpartjain Európában északra Svédország közepéig terjed, Ázsiában egész Japánig. Észak-Afrikában télen gyakori. Heuglin szerint költeni is szokott ott; hogy a régi egyiptomiak jól ismerték, sőt szentnek tartották, azt bizonyítja a hieroglifákon való sűrű előfordulása s felismerhető rajza, mellyel a feláldozó anyaszeretetet jelképezték.

Tartózkodási helyül legjobban szereti a kisebb tengeri szigeteket választani, vagy sziklás homokos partokat. A tengert alig hagyja el s vonulás közben is csak ritkaság gyanánt látni tóságok táján.

Az Északi- és Keleti-tenger szigetségein közönséges s ezeken félszelíden él, sőt több helyen, mint Sylt-szigetén is, mesterségesen tenyésztik s tojásaival kereskednek.

Fészkelése oly eredeti és meglepő, hogy német neve «Fuchsente» (róka réce) is sajátosságától eredt. Fészkét ugyanis föld alatt fekvő lyukakba rakja, melyeket legtöbb esetben nem maga kapar, hanem felhasználja a földi nyúl, róka és borz elhagyott odúit, sőt minden félelem nélkül albérlővé tolakodik fel, nem törődve a rókakoma vagy borz szomszédságával, hanem egy födél alatt neveli velük fiókáit. S a torkos csalavér meg a borz kénytelen-kelletlen eltűri a tollas lakópajtást s nem meri bántani. Lehet, hogy a halzsír szagú pecsenye után nem áhítozik, lehet, hogy a bátor és kellemetlenül pisszegő madár bizonyos tekintélyt gyakorol a háziúrra, annyi bizonyos, hogy ez az anomáliának látszó lúd és róka együttlakás tényleg megvan s nem is kivételes, hanem gyakori eset. Ritkábban azonban találni fészkét elhagyott varjú fészkekben is és faodvakban.

Minthogy, mint fentebb említettem, ez a réce valódi tengeri madár s vonulásában is csak nagy ritkaság gyanánt lehet tavakon észlelni, ide jegyzem, hogy én 1887. nov. 21-én a Velencei-tó szélvizében találkoztam vele s következő nap is, ugyanazon a helyen megsebeztem, de a távolság miatt lövésem nem érte halálosan s a ritka példány, mely mindeddig hazánk gyűjteményeiből hiányzik s faunánk jegyzékében sincs felvéve, nehezen, de mégis lova szállt.[2] Érdekes, mit pár hónapra reá Reiser Othmar barátom, a szarajevói múzeum madárosztályának őre levél útján közlött velem, ti. hogy 1888. január havában Počiteljnél a Narenta mocsaraiban egy hókás réce fogatott, mely régebbi sörétlövés nyomait viselte, s még élve került a szarajevói múzeumba, hol jelenleg is meg van.[3] Tekintve, hogy nov. 29-től januárig alig van több egy hónapnál s tekintve a madár ritkaságát nem éppen lehetetlen, hogy ez az a példány volt, melyet Velencén megsöréteztem.

Csupa meztelen, réteges, hasadozott sziklák közt robogunk odább s csak a völgyekben van növényeiét, zöld gyep és tenyészet. Megismerkedünk az első fjordokkal, - mélyen a szárazba nyúló meredekpartú tengeröblökkel, - melyek első hírmondói a Klosterfjord, Wendelsöfjord és a nagy Kongsbackafjord. Elmarad a nagy Lygner hegyi tó s egy darab mocsaras terület, mely után a Mölndalså 600 méter hosszú 5 méter magos hídján, Svédhonnak nagyságra, mint szép fekvésre is második helyet kérő városába, Göteborgba érkezünk.

Hotel Christiániában szálltunk meg. Itt is az a majdnem túlságos tisztaság, rend és csín, mely annyira jellemzi az északi városokat s mely különösen a vendéglőkben végtelenül jól esik az érkező utasoknak. Vacsora órája volt már, tehát rögtön az étkezőbe mentünk, mely a nyár idejére teljesen üvegezett csarnokban volt a ház előtt. A feltűnő tisztaság, ízlés, figyelem csakhamar megmelegített s egészen otthonosan éreztük magunkat, pedig egy árva hangot sem hallottunk mást, mint svédet. Svédhonban kártya szerint étkezik az utas s nincs meg az a kényszerhelyzet, hogy akarva nem akarva table d’hôte-hoz kell ülnie. A kis asztalkák közepén mindenütt virágcsokor volt s pedig legtöbbnyire orgonavirág, mely bokor most van itt virágzásának teljességében. A svédek virágszeretetét bizonyítja ez, de különben a boltozatról is virágokkal telt kosarak csüngtek alá s az ablakok is virágcserepekkel voltak megrakva. Az ablakok tarkaszövetű függönyei, a sok virág, alaposan feldíszítő a termet. Egyik ajtó mellett állt szépen felterítve a «Smörgåsbord».

Habár Haimstadton már megismerkedtünk vele, igazi fogalmat csak itt kaptunk fontos szerepéről. Az északi népek s itt különösen a dánokat, svédeket és norvégeket értem - egészen másként étkeznek, mint mi; többször esznek napjában és többfélét, vagyis konyhájuk a mienknél cifrább, de azért még sem oly kiadó. Hatalmas főzelékeink a káposzta, répa, tök számos elkészítési módjukkal együtt, sokféle sültjeink, s nehéz, tápláló fogásaink, ismeretlenek itt. Az első étkezések északon mindig sokféleségükkel lepnek meg, de e sokféleségben azután nincs sok változás, majdnem mindig ugyanez az ételrend s az egyes ételeknek ugyan egyforma a készítési módja.

Temérdek apró-cseprő étvágy gerjesztő falat, de kevés valóságos főétel. A nagyobb városok elsőrangú vendéglőiben ugyan már a francia konyha is többé-kevésbé (ért hódított, de a kisebb vendéglőkben, hol a nemzeti szokásokat a konyha is megtartotta, úgy a magánházakban, főleg a közepes sorsúaknál, igen kevés kivétellel egyöntetű az étkezés.

S ez a sajátságos északi konyha középeurópai embernek nem talál ízlésére, különösen akkor, ha többször kell vele élni, mert hamar megunja.

A reggeli tea vagy kávé hozzá valami hideg felszelt, «Smörbröd» azaz vajas kenyérszeletek vagy sajt, szokásban van a villásreggeli is, hol szintén efféle hideg felszeltek, sonka vajas kenyér és sör szerepel.

Az ebéd rendesen i órakor vagy később, gyakran j órakor van; itt találjuk, úgy magányosoknál, mint vendéglőben a «Smörgåsbord»-ot és a «Brännvinsbord»-ot, egy kis felterített asztalon mindenféle étvágy gerjesztő falatot, mint füstölt rénszarvas húst, sonkát, lazacot, kaviárt, kolbászféléket, tengeri rákot, szardíniát, heringet, salátát, «Knäckebröd»-et, durva rozslisztből sült kenyérfélét, csípős Gammalost vagy a Kumminost édeses köményes sajtot stb. s «a Brännvinsbordot» többféle szeszes italt. Ebéd előtt a vendégek legelőbb is ez asztalkák köré csoportosulnak s állva vesznek a harapnivalókból csak azután ülnek asztalhoz. Délután valamelyes ozsonna is járja, melyet Dániában «Sexa»-nak hívnak, ez némileg emlékeztet az angolok five o clok teájára, csakhogy itt mindig meleg és hideg csemegéket szolgálnak föl, míg Angliában 5 órakor, tehát egy órával előbb, csupán csak egy csésze teát, valami kevés süteménnyel, szokás a vendégnek nyújtani,