Kristan Higgins

Álmaidban

Kristan Higgins

Álmaidban

Kék Gém Pincészet 4.

A mű eredeti címe

In Your Dreams

Copyright (C) 2014 by Kristan Higgins.

By arrangement with Maria Carvainis Agency, Inc.

and Lex Copyright Office.

Translated from the English In Your Dreams.

First published in the United States by Harlequin Books S.A., New York.

All rights reserved.

Hungarian translation © Ács Eleonóra

© General Press Könyvkiadó, 2021

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

ÁCS ELEONÓRA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 512 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A könyvet nagyszerű barátomnak, a csodálatos, a nagylelkű,
a rendkívüli Robyn Carrnak ajánlom.

Prológus

Nos, ahhoz kétség sem férhet, hogy mindannyian imádjuk Jack Hollandot. Főleg mi, nők.

Na de a télvízi csoda... Istenem, el tudod képzelni?! Nem mintha meglepett volna bennünket a tény, hogy Jack fantasztikus – már hogyne lenne az! Először is John Holland fia, az egyetlen fiú a családban, bár most már persze férfit kellene mondanunk. És ha azzal nem vett volna le bennünket végképp a lábunkról, hogy a valaha élt legkedvesebb ember, hát a haditengerészetnél is szolgált. Arról nem is beszélve, milyen jóképű! Azok a kék szemek... A minap még Cathy és Louise is arról a szempárról beszélgetett!

Jack csaknem olyan itt, mint egy királyi sarj, mivel Hollandék Manningsport alapító családjainak egyike, és Jack a pincészetük, a Kék Gém vezető borásza. Szerintem nem kell amiatt aggódnunk, hogy eladják a birtokot valami ingatlanfejlesztőnek, tekintve, hányan dolgoznak a családból a vállalkozásban. És akkor még ott van az, ahogy Jack viselkedik a három nővérével és a mostohaanyjával! Én mondom, egy herceg! A volt feleségéről ne is beszéljünk. Nem érdemelte meg ezt a férfit.

De hol is tartottunk? Ja, igen, a télvízi csodánál! Nos, az bizony egy csapatmunka volt. Levi Cooper, a rendőrfőnökünk, csodálatosan viselkedett. (Nem rokona Andersonnak, ne hidd, hogy nem kérdeztük meg.) Levi és a helyettese, Luanne Macomb unokája, mi is a neve? Emily? Emmaline? Na mindegy, szóval ők végezték az újjáélesztést. Meg az a jóképű Gerard Chartier.

De főképp Jack.

Ami nem lepett meg senkit.

Annyira... nos, az izgalmas nem a legjobb szó, ugye? De figyelemre méltó volt, természetesen eszemben sincs tiszteletlennek lenni azzal a szegény családdal szemben. Manningsport épp a téli zárás előtt állt – a turisták csak tavasszal térnek vissza, amikor újrakezdődnek a borkóstolók, csupán mi, állandó lakosok maradunk. Szóval a télvízi csoda idevonzotta a médiahírességeket – Brian Williams a Fekete Hattyúban szállt meg, tudtad? Olyan elbűvölő! És amikor itt volt Anderson Cooper, szinte mindenkinek és még az ő fivérüknek  is be kellett ugrania az O’Rourke’sba.

Az az este feltette a mi kis tóparti városunkat a térképre, és mivel ez januárban történt, mindannyiunknak hasznára vált. Laney Hughes még az ajándékboltot is kinyitotta, olyan sok ember özönlött a városba. Rengeteg Keuka-tó-pólótól sikerült megszabadulnia, az már biztos. Azon a héten reggel nyolcra minden elfogyott Lorelei Napfelkelte Pékségében. Micsoda? Hogy hogy van Jack? Jól! Csodálatos ember! Egy igazi hős. Ezt bárki megmondja.

Egyáltalán hogy jut eszedbe ilyesmit kérdezni?

Első fejezet

Semmi sem indíthatta volna be jobban Emmaline Neal hétvégéjét egy sokkolónál. Oké, oké, eddig még sosem használta, és valószínűleg nem is lesz rá szüksége (dang), de a várakozás kellemes kis izgalma nem hazudott. Ha tényleg behatolt valaki a McIntosh-házba, elmondhatatlanul jóleső érzés lenne elfogni az illetőt. Barb McIntosh szexuális bűnözőre gyanakodott, és ha valóban ez volt a helyzet, hát Em pontosan tudta, hová célozzon.

Mondjuk az igaz, hogy Barb bevallottan megszállottja volt az Esküdt ellenségek. Különleges ügyosztálynak. (Az a Christopher Meloni! Annyira jóképű!) De furcsa hangokat hallott az alagsorból, márpedig az unokája, a köztudottan morbid Bobby nem volt otthon.

– Felfelé jön a lépcsőn – suttogta Everett Field.

– Igen, erre én is rájöttem, mivel itt állok mögötted – közölte Emmaline. – És teljesen fölösleges suttogni.

– Vettem – súgta Everett.

Dacára annak a ténynek, hogy Emmaline csupán kilenc hónapja lépett be a rendőrséghez, és Everett volt a rangidős, mindketten tudták, hogy ő a jobb zsaru. Ev nem volt egy nagy ász.

– Biztos, hogy Bobby nincs itt? – szólt hátra Em Barbnak a válla fölött.

– Biztos. Hívtam telefonon, és le is kiabáltam neki, úgyhogy...

– Vettem – mondta Everett, és a pisztolytáskájára csúsztatta a kezét. – Riasztás, ellenséges behatoló.

– Vedd el a kezed arról a pisztolyról, Everett! – szólt rá Emmaline. – És honnan szeded ezt a szöveget?

– Egy videójátékból.

– Szuper! Na, higgadj le... Mi nem lövünk le senkit. – Legfeljebb sokkolóhasználat, az is csak ha küzdelemre kerül sor.

A Keuka-tó mellett fekvő, hétszáztizenöt lakosú Manningsportban meglehetősen alacsony volt a bűncselekmények száma. Everett és Em alkották a rendőrségi állomány kétharmadát, a fennmaradó egyharmadot a főnökük, Levi Cooper adta ki. Közlekedési kihágások, alkalmankénti ittas vezetés, vandalizmus, parkolási büntetés... Mindez körülbelül annyira volt izgalmas, mint maga az élet a városkában. Em egy csoportot vezetett veszélyeztett tinédzserek számára, akik szám szerint négyen voltak. Nyáron és ősszel, amikor elözönlötték a várost a turisták, akik bort kóstoltak, meg úsztak és csónakáztak a Keuka-tavon, több dolguk akadt, most viszont január volt, és minden csendes. Ami azt illeti, három napja ez volt az első riasztásuk.

Tompa puffanás hallatszott, mire Everett felvinnyogott. Valószínűleg egy rosszul működő kazán lehetett. Esetleg egy mosómedve. Levi mindig azt mondta: hogyha az ember patadobogást hall, lóra számítson, ne zebrára.

Már lent voltak az alagsorban; előttük Bobby lakása, jobbra az alagsor másik felébe nyíló ajtó, ahol a kazán és a bojler állt, meg Barb elmondása szerint többtucatnyi üveg savanyúság, amelyet ezen a nyáron tett el.

Bang!

Oké, ott van valami.

– Valószínűleg valamilyen állat – mormolta Em, levéve az övéről a Maglite elemlámpát. A pincébe kintről nem lehetett bejutni, úgyhogy az illetőnek a házon keresztül kellett behatolnia. Márpedig Barb mindig gondosan bezárkózott (megint csak az Esküdt ellenségek hatása).

Everett a kilincsre tette a kezét, és ránézett Emre, aki bólintott. Aztán kitárta az ajtót, Em felkapcsolta a lámpát, odabent valami megmozdult, Everett felsikított, és mielőtt Em megakadályozhatta volna, célzott és lőtt.

A francba! A hang belehasított Emmaline dobhártyájába.

– Egy macska! Everett, ez egy macska! – kiáltotta. – Tedd el azt a fegyvert!

Everett engedelmeskedett. Ekkor egy fekete-fehér golyóbis ugrott rá sziszegve, és belemélyesztette fogait a combjába. Csizmás kandúr kétségkívül nem díjazta, ha lövöldöznek rá.

– Egy rendőr megsebesült, egy rendőr megsebesült! – üvöltött Ev a macskát csapkodva. – Tíz-nulla-nulla, egy rendőr megsebesült!

– Fogd be! – parancsolt rá Em. – Megérdemelted.

A férfi persze nem találta el a macskát. Rémesen rossz célzó volt.

A lány a grabancánál fogva gyengéden felemelte az állatot, és lehúzta Everett lábáról. Akinek hirtelen egy kéz markolta meg a torkát – Bobby McIntosh ezek szerint mégis otthon volt.

– Miért lőtted le a macskámat? – kiabálta.

– Bobby! Engedd el! – szólt rá Emmaline.

– Nekünk nincs macskánk! – szólt közbe Barb odafentről. – Bobby, te hazahoztál egy macskát?

Everett kivörösödött arccal vonaglott. Em felsóhajtott.

– Engedd el, Bobby, vagy kénytelen leszek ezt használni – mondta lecsatolva az övéről a sokkolót. – Fájdalmas.

A férfi habozott. Em felvonta a szemöldökét, mire Bobby egy sóhajjal elengedte a társát.

A francba!

– Köszönöm, Bobby! – bólintott. Ez nagyon közel volt.

– Bobby! Mit csináltál odalent? – tudakolta Barb. – Hívtalak, és nem vetted fel. Különben is honnan szerezted azt a jószágot? Utálom a macskákat.

– Én szeretem őket – felelte Bobby. – A menhelyről hoztam.

– Oké, akkor mi végeztünk – jelentette ki Emmaline. Everett szeme elkerekedett. – Gyerünk, Ev, indulás! Tudod, hogy jelentést kell írnod a lőfegyverhasználatról.

– Azt hittem, valami szexuális bűnöző – magyarázta a remegő kezű Everett.

– Nem az volt. Most már biztonságban vagy, cimbora – veregette meg Em a karját. – Gyerünk! Irány a rendőrőrs.

– Lelőttél egy macskát? – nézett hitetlenkedve Everettre Cooper rendőrfőnök tizenöt perccel később.

– Sajnálom. – Ev úgy állt ott, mint egy megszeppent gyerek.

– Elvétette – fűzte hozzá Emmaline. Most, hogy már nem csengett a füle, nehezen állta meg nevetés nélkül. – Túl fürge volt a gyanúsított. – Levi szigorún nézett rá.

– Írd meg a jelentést, Everett! Ki kell vizsgálnom az esetet, vagyis csak gyarapítottad a munkámat.

– Sajnálom, főnök! Öhm... Bobby McIntosh megtámadott.

– Mert rálőttél a macskájára.

– Önvédelemből.

– Nem egészen – szólt közbe Emmaline. – A macska cselekedett önvédelemből.

Levi elfojtott egy vigyort.

– Anyád nem lesz boldog, ha ezt meghallja, Ev.

– Muszáj elmondanod neki?

– Ő a polgármester. Úgyhogy igen.

– Bakker! – Everett nagyot sóhajtott. – Még valami, főnök?

– Semmi. Írd meg a jelentést, aztán tűnés innen!

Everett elhagyta az irodát, és kifelé menet elcsent egy kekszet Carol Robinson, az új titkárnő asztaláról, aki szemérmetlenül hallgatózott.

– Kösz, hogy nem hagytad, hogy Bobby megölje Everettet – fordult Levi Emmaline-hoz.

– Azt reméltem, hogy használhatom a sokkolót.

– Everetten kellett volna – vélte a rendőrfőnök. – De jó látni, hogy győzött a józan ész.

Ez a rendőrfőnöktől telhető legnagyobb dicséret volt, és Emmaline ennek megfelelően némi büszkeséget érzett. Igaz, hogy egy ostoba riasztás volt, de akkor is.

Levi, aki egy évvel alatta járt a gimnáziumban, most felállt, és felvett az asztalról egy csokor zöld papírba csomagolt és fehér szalaggal átkötött vörös rózsát. A pillantása azt üzente, hogy nem kíváncsi az erre vonatkozó megjegyzésekre.

– Hűha! – mondta ezzel mit sem törődve Emmaline. – Virágok az asszonynak? Egy igazi, puha, ölelni való játék mackó vagy, Levi.

– Ez itt nem helyénvaló, Neal őrmester – közölte a férfi azzal a hírhedt „miért büntetsz, istenem?” pillantásával. – Jut eszembe: a kríziskezelő tanfolyam. Megszereztem neked az engedélyt. Két héten belül kezdesz.

– Komolyan? Király vagy! Minden panaszt visszavonok, amit írtam rólad.

– Nagyon vicces – húzta el a száját a főnöke. – Hazamegyek. Lehet, hogy az O’Rourke’sban majd találkozunk.

– Lehetséges. Mondd meg őterhességének, hogy üdvözlöm.

A férfi elmosolyodott, és kilépett az irodából; odakint még megállt, hogy mondjon valamit Carolnak, mielőtt elhagyta a rendőrőrs épületét.

Nehéz volt nem érezni némi irigységet. Levi és Faith valamivel több mint egy éve házasodtak össze, és már útban volt a kisbabájuk. Úgy tűnt, hogy manapság mindenki férjhez megy; Em a nyár folyamán három esküvőn vett részt. Ami azt illeti, már azt fontolgatta, hogy feleségül veszi magát, már csak a nászajándékba kapott vicces háztartási holmik kedvéért.

Nos. Ideje volt neki is hazamennie. Az O’Keefe Sürgősségi Szolgálatok épülete, ahol a tűzoltóság, a rendőrség és a mentőszolgálat működött, körülbelül öt percre volt a várostól. Em elhajtott a Hastings Farm és a gimnázium mellett Manningsport kertvárosába, amely három háztömböt jelentett egy a Keuka-tó partján lévő kis zöld területen.

Emmaline a Water Streeten lakott, közvetlenül a könyvtár szomszédságában, és a járőrkocsival gyakran parkolt a pázsit mellett, ahol a manningsportiak jól láthatták, így kétszer is meggondolták, mielőtt valami rossz döntést hoztak volna, például ittasan ültek a volán mögé. A sötétben hívogatóan világítottak az O’Rourke’s bár ablakai – ez volt az egyetlen hely a városban, amely egész évben nyitva állt. Mivel estére nem volt különösebb terve, Em arra gondolt, hogy átjön vacsorázni. Azonban első a Csodakutyus, Sarge, a nemrégiben befogadott németjuhász-kölyök, akinek sétára és némi mozgásra volt szüksége, dacára a hátsó udvarba vezető kutyaajtónak.

Emmaline kiszállt a rendőrkocsiból; a tiszta, hideg levegőben meglátszott a lehelete.

– Hahó, Em! – kiáltott valaki. Lorelei Buzzetta és Gerard Chartier integettek az O’Rourke’s ajtajából. Em visszaintett nekik. Gerard tűzoltó és mentős volt, Em szinte mindennap látta a munkahelyén (ahogy Loreleit is, a pékség tulajdonosát, akinek a csokis croissant-jától még az angyalok is könnyekre fakadtak volna). Ők ketten nemrégiben jöttek össze.

Az ablakon benézve Em Colleen O’Rourke-ot – vagyis most már Colleen Campbellt – pillantotta meg, ahogy a szívdöglesztő férjével, Lucasszal csókolózik. Ott volt Honor Holland is a férjével, az elbűvölő Tom Barlow-val. Meg Paulie Petrosinsky és Bryce, aki a menhelyet vezette, és két hete összehozta őt a kiskutyájával.

Úgy tűnt, ez az este a kocsmában a pároké.

Talán otthon kellene maradnia. Sarge-dzsal nézhetnének túsztárgyalós videókat a YouTube-on, és sajtos makarónit ehetnének (nem kell ítélkezni, nagyon finom). Vagy zsinórban bámulhatnák a The Walking Dead epizódjait. És van egy halom könyve is a könyvtárból. Vagy körbetelefonálhatná a Keserű Elhagyottakat – ahogy a könyvklubját nevezte –, hogy ki az, aki ugyanúgy a falra mászik, mint ő.

Hirtelen úgy érezte, hogy a hétvége beláthatatlanul és üresen nyújtózik előtte. Hétfőig semmi dolga. A vasárnapi hokimeccsen kívül nem volt semmilyen terve – Em a városi bajnokságban játszott. Lehetne mosni és takarítani. Öhm... talán vásárolhatna néhány új törölközőt. Kimehetne a lőtérre. Az jó szórakozás, még ha magányos is.

Kezdett elfagyni a lába. Ideje volt elindulni. Ennek ellenére csak állt ott a gyepen, és befelé bámult a kivilágított, vidám kocsmába.

Talán elmehetne Penn Yanbe megnézni egy mozifilmet, de a városka félórás útra volt, és a meteorológia további havazást ígért. És az után a nagy baleset után mindenki ódzkodott kicsit a téli autózástól.

Ekkor, mintegy végszóra, felbukkant Jack Holland.

Az O’Rourke’s előtt állt, és úgy bámulta az épületet, mintha most látná először. Talán oda kellene mennie hozzá. Egy csapatban hokiznak, azonkívül Jack Em főnökének a sógora és mentős, szóval nem olyan, mintha nem is ismernék egymást.

A férfi nem mozdult, úgy tűnt, próbálja eldönteni, hogy bemenjen-e a bárba.

Em átvágott az úton.

– Helló, Jack! – köszönt.

Semmi válasz.

– Szia, Jack! – próbálkozott újra. A férfi összerezzent és ránézett.

– Helló, Emmaline! – felelte erőltetett mosollyal.

– Hogy vagy?

– Remekül...

Jack olyannyira nem volt remekül, hogy Emnek belesajdult a szíve a látványba, ahogy ott imbolygott, mint valami vízihulla.

Na jó, ez nem a legjobb hasonlat.

De a férfi nyilvánvalóan nem érezte magát remekül.

– Bemész? – kérdezte Jack, talán megérezve, hogy túl hosszúra nyúlt a csend.

– Nem. Hazafelé tartok. Nemrég kaptam egy kiskutyát. Sarge. Német juhász. Nagyon édes. Remélem, nem kakilt a padlóra.

Ja, igen, a fecsegés. A korábban felsoroltak mellett Jack Holland káprázatosan jóképű is volt. Az a „Helló! Épp most szálltam le az Olümposzról. Hogy vagy?”-fajta. Magas, szőke, és olyan tiszta és tökéletesen kék szemmel, amiről az embernek mindenféle nevetséges hasonlat jut az eszébe: azúrkék, égszínkék meg vízkék. A mosolya megállította a forgalmat, a fák virágba borultak, és a többi baromság.

Szóval igen, a társaságában a nők állandóan bolondot csináltak magukból. Még az olyanok is, akik némi előítélettel viseltettek a fantasztikus megjelenésű férfiakkal szemben. Viszont azt is tudta mindenki, köztük Emmaline is, hogy Jack rendkívül kedves srác.

– Jack, jól vagy?

– Jól – vágta rá a férfi kissé túl gyorsan. – Bocs. Csak kicsit fáradt vagyok. Vigyázz magadra, Emma!

Senki sem hívta így. Több mint valószínű, hogy Jack Holland egyszerűen csak elfelejtette a nevét. A férfi benyitott a kocsmába. „Jack!” és „Hé! A hős!” – harsant odabent a kiáltás, általános éljenzéssel vegyítve. Megszólalt a bárpult mögött lógó harang, amelyet az O’Rourke ikrek az ünnepi pillanatokban szokták megkongatni.

Szegény fickó.

Emmaline tudta, hogy Manningsport jó polgárait – és Amerikát – elbűvölte az, amit Jack Holland tett. Ahogy őt is. Végül is hány ember lett volna képes ugyanezt megcsinálni? Káprázatos volt.

Ami nem adott magyarázatot Jack arckifejezésére.

Nos hát. A férfinak nagy családja volt, és rengeteg barátja. Hollandékat mindenki szerette. Biztosan odafigyelnek Jackre.

Emmaline mélyet szippantott a hideg levegőből, és elindult a sarkon álló házához, egy kis bungalóhoz. Amikor elment, pár lámpát égve hagyott a kutyusnak, így most barátságos fény fogadta.

Emmaline nem Manningsportban született, de itt járt középiskolába, amikor a nagymamájával élt ebben a házban. Nana négy évvel ezelőtt halt meg, és Emre, valamint a Kaliforniában élő húgára, Angelára hagyta a házat. Ám Em számára a házikó nem csupán otthont jelentett, hanem azt a helyet, ahol menedékre és normális életre lelt annak idején... és akkor is, amikor három éve visszaköltözött. Nana sok bútorát megtartotta, vásárolt is néhányat, itt-ott kifestett, és az eredmény a régi és az új kellemes elegye lett, önmagában nem igazi stílus, de kényelmes, otthonos és vidám, és mindig mosolyt csalt Emmaline arcára.

Kikotorta a postáját a kis réz postaládából, kinyitotta az ajtót, és leguggolt.

– Hazajött a mami! – kiáltotta.

A kis mancsok kaparászása és az örömteli csaholás muzsika volt a lelkének. Sarge odarohant hozzá, szájában mintegy ajándékként kedvenc játékát, a sípoló csirkét cipelte.

Emmaline a karjába kapta a kutyakölyköt, és megcsókolta a szőrös kis fejét.

– Helló, kutyus! – Ellenállt az erős vágynak, hogy gügyögjön neki, mert meg akarta őrizni Sarge és a saját méltóságát, de nem állta meg nevetés nélkül, mikor a kutya arcon nyalta, és közben úgy ficánkolt, akár egy kis vidra.

Em felállt, néhányszor megpördült a tengelye körül, mivel ezt Sarge nagyon szerette, aztán kitessékelte a kiskutyát az udvarra, mielőtt izgalmában a padlóra pisil.

Ezután átlapozta a postát. Egy szórólap Lorelei Napfelkelte Pékségéből, amely szív alakú süteményeket és muffinokat kínált engedményes áron – már felvettek előrendeléseket Valentin-napra. Ezt nem volt érdemes megőriznie, hacsak nem akarta saját magát meglepni néhány finomsággal (szokása volt, habár mostanság az egyenruhája nadrágja kissé ellenségesen állt a kérdéshez). Egy számla a kábelszolgáltatótól. Egy képeslap a húgától. Saluti da Milano! Helyes. Tökéletes Angela Olaszországban járt, igen, egy asztrofizikai konferencián.

Megfordította a lapot. „Szia, nővérkém! Remélem, jól vagy. Még nem tudtam megnézni Milánót, de bízom benne, hogy a konferencia után be tudok szorítani pár nap pihenést. Remélem, hamarosan dumálunk! Sok csók, Angela”

Ez kedves! A nála négy évvel fiatalabb húga elképesztően figyelmes volt. Ő volt a Lány 2.0, akit Etiópiából fogadtak örökbe, mikor Em elkerült otthonról középiskolába. Az a fajta lány, akire dr. és dr. Neal mindig is vágyott, noha soha nem mondtak semmi ilyesmit. Angela okos volt, kedves, vidám és döbbenetesen szép a ragyogó barna bőrével és kifejező szemével. Az egyetemen még modellkedett is. Ha Emmaline nem szerette volna annyira, nagyon könnyű lett volna utálnia.

Sarge visszajött a kutyaajtón keresztül, az orrán kis hókupac fehérlett. Szörnyen édes volt. Em odaadta neki a vacsoráját, aztán töltött magának egy Blue Point Toasted Lagert. Igen, igen, habár a Finger Lakes régió a borászatairól volt ismert, azért akadt itt számos nagyszerű sörfőzde is.

Hoppsz! Hevert még egy levél a konyhakövön. Em lehajolt érte, és felkapta, mielőtt Sarge lecsapott volna rá. Imádta a papírt.

Ránézésre esküvői meghívó lehetett. Vastag, elefántcsontszín boríték, piros, kalligrafikus írás, virágos bélyeg.

A bélyegzőn „Kalifornia, Malibu” állt, Em szülővárosa.

Figyelmeztetőn bizseregni kezdett a térde.

Leült a kis, lakkozott tetejű konyhaasztal mellé. Kinyitotta a borítékot, amelyben egy újabb boríték lapult. „Miss Emmaline Neal és Partnere” – ez állt rajta. Em ezt is felnyitotta.

„Naomi Norman és Kevin Bates arra kérik, osztozzon örömükben, és tisztelje meg jelenlétével az esküvői szertartásukat.”

Sarge feltette a mancsát a térdére, mire ő az ölébe vette a kiskutyát.

– Szóval – suttogta kiszáradt szájjal. – Úgy néz ki, hogy a vőlegényem megnősül.

Második fejezet

Szombat délután volt, amikor Jack Holland elindult a corningi kórházból vissza a Kék Gémbe, a családi borászatukba. A rádióban valami beszélgetős műsor ment, bár a témáról Jacknek nemigen volt fogalma. Mégis jó volt hallgatni valamit.

Felmerült benne, hogy valószínűleg sokat van egyedül mostanában. Hogy az a viharvert macska nem kielégítő társaság. Hogy emberekkel kellene együtt lennie. Ám az előző este az O’Rourke’sban maga volt a pokol, ahogy mindenki hátba veregette, és meg akarta hívni egy sörre. Állandóan azt kérdezgették, hogy van. És Josh hogy van. Köszönetet mondtak. Kijelentették, hogy a legbátrabb fazon, és a városban még évekig erről fognak beszélni, amitől neki izzadni kezdett a tenyere.

Ennek ellenére mosolygott, és megköszönte az embereknek, bármit is mondtak, mert az agya egyik kis szegletében tudta, hogy kedves dolgokat mondanak, vagy legalábbis olyasmit, amit ők annak gondolnak. És tisztában volt azzal, hogy minél később tér vissza az élete a megszokott kerékvágásba, annál nehezebb lesz. Jól volt. Minden rendben. Semmi gond.

Addig maradt, amíg csak bírt. Colleen O’Rourke – aki olyan volt számára, mintha a negyedik nővére lenne a meglévő három mellett – megölelte, ő pedig viszonozta, már amennyire emlékszik. Ám amint hazaért, csak ült a kanapén, Lazarus meg mellette – nem szorosan, de akkor is ott volt.

Szóval együtt lenni a családjával, hétköznapi dolgokat csinálni jó volt. Jack szerette őket. A Holland família nem a pokol egy bugyra volt. Vagyis nem teljesen.

Jack mindig kitette az indexet, még akkor is, ha rajta kívül nem járt más a vidéki úton. Óvatos sofőr volt.

Bárcsak meglátogathatná Josht! Akkor, amikor a szülei nincsenek ott. Csak hogy lássa.

A francba! Lehet, hogy le kéne húzódnia.

Egyszer, amikor a házát építette, betévedt egy hiúz, valószínűleg a fűrészbakon hagyott fasírtos szendvicsének illata csábíthatott oda. Amikor Jack belépett a nagyszobába, az állat pánikba esett, és nekirohant a bezárt ajtónak, és újra meg újra nekivetődött.

Na, pontosan ugyanezt csinálta most a férfi szíve is. Vergődött és dörömbölt a bordái mögött. A keze izzadtan markolta a kormánykereket, de minden rendben volt; semmi baj – nem kellett letérnie. Jól volt.

Mintha kocsik ezrei parkoltak volna Honorék előtt. Jack és a nővérei, Prudence, Honor és Faith itt nőttek fel, az 1800-as években épült Új Házban. Most a középső nővére, Honor élt itt a férjével, Tommal és a kamasz Charlie-val, aki mondhatni az örökbe fogadott fiuk volt. Jack apja és mostohaanyja, Mrs. Johnson (valójában Mrs. Holland, csak soha senki nem hívta így) a garázs fölötti tágas lakásban éltek.

Aznap volt Faith babaváró bulija.

– Helló, Jack bácsi! – Pru fia, Ned lépett oda Jackhez, ahogy kiszállt a furgonból. – Minek is kellett most idejönnünk?

– Fogalmam sincs – felelte Jack. – Talán a Levi iránti szolidaritásból.

És valóban, a család férfi tagjai – Jack, az apja és a nagyapja, a három sógora és a nem hivatalos unokaöccse, Charlie – férfiasan meghúzták magukat a konyhában, miközben a nappaliból a nők nevetése hallatszott.

– Jack! – üdvözölte az apja. – Bort?

– Kösz, apa! Szia, Levi! Hogy s mint?

Levi fájdalmas arcot vágott.

– Épp a mellbimbófertőzésről beszélgetnek – intett a fejével a kék zászlócskákkal díszített nappali felé.

– Nem véletlenül nevezem őket boszorkánygyülekezetnek – bólintott Jack.

– Levi! – kiabált Faith. – Gyere, édesem, nézd meg ezt! Egy pelenkadzsinn!

– Ó! Egy pelenkadzsinn... – ismételte Ned. – Nagyapa, kaphatnék én is egy kis bort? Gyorsan?

– Elég idős vagy hozzá?

– Igen. Siess!

– Levi!

– Téged hívnak, cimbora – veregette meg Tom a sógora vállát. – Jobb, ha nem váratsz meg egy terhes asszonyt.

– Eljön a te időd is – morogta Levi vészjóslón. – A baba jöhet. Csak a... a többi dolog... az megy az idegeimre. – Sóhajtott, és bement a nappaliba, hogy megcsodálja azt a pelenkaizét.

– Egy új kisbaba... – mondta apa elégedetten. – Épp ideje. Ugye, Jack? Egy újabb unokaöcs.

– Reméljük, hogy olyan menő srác lesz, mint mi vagyunk Charlie-val – jegyezte meg Ned.

Jack elmosolyodott. Most vette észre, hogy elfogyott a bora. Vicces. Nem is emlékezett, hogy megkóstolta volna.

Mrs. Johnson viharzott be a konyhába, kezében egy púpozott tállal.

– Gondoltam, hogy a te hangodat hallom, Jackie drágám! Ennél valamit? Soványnak tűnsz.

– Mrs. Johnson! – nézett Jack a mostohaanyjára. – Csodásan néz ki ma. És mindennap, ha belegondolok. – Egész normális hangon beszél, nyugtázta.

– Ó, te rémes hazudozó! – Mrs. Jacksonnak felragyogott az arca, ahogy meglegyintette Jack fejét. – Gyere! Nézd meg a húgodat! Igyekezz, aztán majd eszel.

Jack hagyta, hogy az asszony bevezesse a nappaliba, ahol Faith, pocakján egy szelet tortát egyensúlyozva a kanapén trónolt, körülötte pasztellszínű csomagolópapírok és aprócska babaruhák hevertek.

Vagy egy tucat nő beszélt egyszerre; a zaj olyan volt, mint amikor egy csomó fémkuka gurul le egymás után egy téglalépcsőn.

– Hogy vagy, Jack? Fantasztikus voltál, Jack! Még szerencse, hogy ott voltál, Jack! Jack, Jack, Jack!

– Hölgyeim! – üdvözölte őket. A hiúz megint nekiugrott az ajtónak, és újra meg újra. – Szia, hugi! – Lehajolt, és kötelező csókot nyomott a húga feje búbjára.

– Jack! – Faith megveregette a karját. – Kösz, hogy eljöttél, öcskös.

– Ez természetes. Te melyik nővérem is vagy?

– A terhes. A királynő.

Jack elmosolyodott. Látod? Tök természetes minden. Faith vicces volt, ő pedig azonnal reagált. Honor rámosolygott, jelezve, hogy jól csinálja.

– Nos, remélem, a te vajúdásod könnyebb lesz, mint az enyém volt, Faith – szólalt meg emelt hangon a nagymamájuk. – Három nap. Akkoriban még fájdalomcsillapító sem létezett. Éter volt, vagy a szenvedés. Volt, aki belehalt. John! Hol vagy, fiam? – A konyhaajtóban megjelent apa, és máris bűntudatos képet vágott. – Három napig vajúdtam veled.

– Sajnálom, anya! – mondta John Holland. – Folyamatosan. – Elgyötört pillantást vetett Jackre.

– Én imádtam szülni – jelentette ki Prue. – Ned úgy csusszant ki, akár egy kis vidra, Abbyvel pedig még a kocsiig sem jutottam el. A konyhakövön született. Ráadásul farral előre.

– Kösz, anya! – szólalt meg Abby. – Annyira örülök, hogy erről most mindenki értesült.

– Ez sok minden megmagyaráz – kiabált a bátyja a konyhából.

– Ügyelj rá, hogy feltétlenül ejtsenek gátmetszést, Faith – mondta valaki a nők közül. – Különben szétrepedsz, el sem tudod képzelni, mennyire. Másvalakinek is vannak varratok a fenekében?

Jack sajnos nem először hallgatta végig ezt az egészet. Három lánytestvére volt, akik nem fogták vissza magukat, ha arról volt szó, hogy megosszák egymással a történeteiket. Olyan ez, mint a háborús sztorik összehasonlítgatása, habár a saját, a haditengerészetnél töltött katonaidejéből nem dicsekedhetett ilyenekkel: kutatómunkára osztották be Washingtonba.

Kicsit furcsa volt az Új Házban lenni – azért hívták így, mert újabb volt, mint a birtokon valaha állt eredeti ház, amely az előző évben égett le. Honor a nyáron felújíttatta, és bár még mindig ugyanaz a barátságos, elterpeszkedő régi hely volt, ahol Jack felnőtt, valahogy mégis hozzá kellett szoknia. Remek, mégis kissé nyugtalanító. Vagy talán csak azért érezte így, mert manapság minden ilyennek tűnt. Ugyanolyannak, mégis távolinak. Levi odament és leült mellé.

– Hallod ezeket a sztorikat? Jóságos isten!

– Igen, viszont én három lánytestvér mellett nőttem fel. Képtelenek úgy együtt lenni egy szobában, hogy ne vérről és petefészkekről társalogjanak. Aztán az a sok sírás meg egymásra acsarkodás, amikor tinédzserek voltak! Hátborzongató.

– Örülök, hogy Afganisztánban szolgáltam, amikor a húgom kamaszodott – jelentette ki Levi. – Ott valószínűleg nagyobb biztonságban voltam. – Egy percre elhallgatott. – Minden rendben, Jack?

– Persze.

– Jól alszol?

– Remekül – hazudta Jack. Levinak nem kellene aggódnia miatta.

– Nos, ezek a dolgok, még ha jól is végződnek... traumatikusak lehetnek.

– Aha. Persze.

– Ha bármikor beszélnél róla, csak szólj!

– Kösz, haver. Nagyra értékelem. – A hiúz visszatért. Bumm! Bumm! Bumm-bumm! Bumm! Jack azon tűnődött, vajon Levi látja-e, hogy lüktet a nyakán az ér.

Újra nevetés harsan a nappaliban, mire Jack felállt.

– Na jó, én mára már megkaptam az ösztrogénadagomat. – Egy pillanatig hallgatott. – Hallottál valamit a Deiner srácról? – kérdezte aztán.

Levi felpillantott rá.

– Semmi változás.

– Oké. Kösz. – Jack megpróbált egy nagy levegőt venni, de összeszorult a torka. Odabólintott Levinak, intett a nőknek, aztán kiment a konyhába, ahol a férfiak épp pókereztek.

– Hozz egy széket, Jack! – mondta a nagyapja. – Osztunk neked is.

– Dolgom van otthon – felelte, megszorítva papa vállát. – Apa, holnap rá kéne néznünk a pinot-ra, oké?

– Ahogy gondolod, fiam. – Az apja rámosolygott, Jack pedig ügyelt rá, hogy viszonozza.

Kiment a furgonjához. Már majdnem besötétedett. Eltelt egy újabb nap, ami jó. Nem mintha az éjszakák könnyebbek lettek volna. Ami azt illeti, pont ellenkezőleg.

Csukódott az ajtó mögötte. Ez alkalommal Tom volt az.

– Várj, cimbora! – szólította meg. – Csak egy szóra. Hogy mennek a dolgok?

– Kösz, Tom! Jól.

A sógora jó srác volt. Valójában az összes sógora az volt. Inkább a barátai, bár Tomot, a brit bevándorlót nem ismerte olyan régóta, mint Carlt és Levit.

– Ha bármire szükséged lenne, csak szólj, oké? Mindig szívesen látunk. Honor reméli, átjössz, hogy megnézz vele egy olyan a gusztustalan orvosi dokumentumfilmet. – Tom rámosolygott; a szeme barátságosan csillogott.

– Feltétlenül – felelte Jack. Nem valószínű, hogy sort fog rá keríteni. – Kösz, Tom!

Beszállt a furgonba, és elhajtott a kocsifelhajtón.

A közutasok még nem javították ki a szalagkorlátot, és a helyszín már az első este hevenyészett emlékhellyé alakult. A virágok mostanra elhervadtak, elrohadtak a celofánban. A hóban ázott játék mackó hevert oldalra borulva, mancsában egy szívet szorongatott.

Ne nézz oda!

Az az igazság, gondolta, miközben ráfordult a Rose Ridge-re vezető kanyargós erdei útra, hogy a háta közepére sem kívánja ezt a sok törődést, figyelmet, kérdezősködést és ölelgetést. Nem akart gondolkodni. Azt akarta, hogy Josh jobban legyen. Meg nem történtté akarta tenni az egészet.

Bedugta a kulcsot a zárba, és hirtelen mozdulatlanná dermedt.

A házban parfümillat terjengett.

Az asztalon gyertyák égtek, a kandallóban pattogott a tűz.

A kanapén egy gyönyörű nő épp ledobta magáról a takarót.

– Jack! Ó, édesem, hogy vagy? Annyira aggódtam.

A francba!

A legutolsó ember a világon, akit most látni akart.

– Hadley... – nyögte ki, és a volt felesége már köré is fonta a karját.

Azért van itt, magyarázta, mert természetesen látta a tévében a tudósítást, és jött, amilyen gyorsan csak tudott. Milyen csodálatos, milyen fantasztikus dolgot tett! Tényleg egy télvízi csoda! Apa annyira büszke volt, ahogy mindannyian, persze ez Jack...

– Hadley, mit keresel itt? De most komolyan? – szakította félbe Jack.

A nő visszaült a kanapéra, és beburkolózott a takaróba. Jack fogadni mert volna, hogy míg rá várt, ellenőrizte a látványt a tükörben. Takaróval vagy anélkül? Védtelennek és sajnálatra méltónak szeretnék látszani, vagy magabiztosnak és erősnek? Leengedjem vagy felkössem a hajam?

Hadley belekortyolt a borába (kiszolgálta magát, állapította meg Jack).

– Egyszerűen csak el kellett jönnöm – felelte. – És nem szeretném, hogy bármi miatt aggódj. Szabadságot vettem ki, itt maradok, tartson bármeddig.

– Mi tartson bármeddig?

A nő nagy levegőt vett.

– Jack, tudom, milyen nehéz lehetett neked ez az egész, és hogy nekünk is megvoltak a magunk problémái...

Jack elnevette magát. Jól csűri-csavarja a dolgot.

– És miattad akarok itt lenni. Hogy vigyázzak rád. – Hadley elhallgatott, és a férfi szemébe nézett. – Hogy jóvátegyem a dolgokat.

– Két éve nem láttalak, Hadley.

– Pontosan tudom, milyen régóta. El sem tudom mondani, mennyire megbántam, ami köztünk történt. Az utóbbi néhány évben komolyan megváltoztam, és szeretném, ha látnád, hogy én többé már nem ugyanaz az ember vagyok.

Elég jó szónoklat.

– Ez remek, csakhogy engem nem érdekel.

Hadley lenézett a kezére.

– Nem mondhatnám, hogy hibáztatlak érte.

A nőnek mindig mindent sikerült oly módon csinálnia, hogy az gyönyörű legyen.

– El kell menned – közölte Jack. – Kösz, hogy beugrottál.

– Értem – felelte a nő rekedten. Felállt, és összehajtogatta a takarót. – Nos, mindenesetre egy ideig még a városban maradok.

– Miért?

– Azért, mert bár te még nem látod, én tudom, hogy mi még nem fejeztük be egymással. És segíteni akarok, Jack. Komolyan.

– Nincs szükségem a segítségedre. De azért köszönöm, és sok szerencsét a jövőre nézve meg a többi szarság.

– Dühös vagy. Nem hibáztatlak. Bárhogy is legyen, egy ideig itt maradok. Emellett így közelebb lehetek a húgomhoz.

Úgy van. Frankie Boudreau, a négy Boudreau nővér közül a legfiatalabb, az utolsó évét töltötte a Cornellen, ahol állatorvosnak tanult, amiről Jack mindent tudott, mivel alkalmanként még mindig együtt vacsorázott a volt sógornőjével.

– Nos, nem is tartóztatlak – mondta Jack. – Jó éjt!

– Rendben. Csak... csak egy taxit kellene hívnom. Még nem volt időm kocsit bérelni.

Jack egy pillanatra behunyta a szemét. Manningsportban telente nem jártak a taxik. Hadley-nek egy félórát vagy többet is várnia kell, míg Penn Yanból ideér egy kocsi.

– Majd én elviszlek. Hol szálltál meg?

– A Fekete Hattyúban. Ó, Jack, köszönöm! Úriember vagy.

A bőröndjei a bejárati ajtónál álltak. Szám szerint négy, amivel egy hónapig is kihúzhatta itt. Jack felkapta őket, és kivitte a furgonhoz. Hadley vacogva követte. A férfi kinyitotta előtte a kocsiajtót – hiába na, a mélyen rögzült udvariasság.

– Kösz! – Hadley szelíden rámosolygott, miközben felkapaszkodott az anyósülésre.

Jack úgy érezte, hogy az élete épp most válik hatványozottan bonyolultabbá.

Harmadik fejezet

– Az meg mi a fene? – Emmaline elborzadva nézett arra az... az... az izére Shelayne kezében.

– Bízz bennem! – kérte Shelayne. – Otromba, de működik.

A Keserű Elhagyottak elvitték Emet ruhát vásárolni, mert igen, el fog menni az Átkozottak Esküvőjére. Valahányszor eszébe jutott, a legszívesebben modellt állt volna Edvard Munch A sikolyához, de akkor is ott lesz. Távol maradni rosszabb lenne. Kevin azt hinné, hogy még mindig nem jutott túl rajta. Naomi kárörvendene.

Az volt a helyzet, hogy amikor annak idején Emmaline és Kevin összebarátkoztak, mindkettőjük szülei megkönnyebbültek, hogy a gyerekük talált valakit. Amikor Em szülei tíz éve elváltak (ennek ellenére továbbra is ugyanabban a házban éltek – milyen abnormális, nem?), Beatesék és Nealék minden hónap minden harmadik szombatján együtt vacsoráztak. Együtt utaztak Alaszkába, és néhány évvel később Párizsba is.

Tehát Emmaline szülei is ott lesznek az esküvőn, ahogy Angela is. És ha Em nem megy el, nagy az esély arra, hogy a pszichológus szülők bárkinek, aki megkérdezi, kielemzik a motivációit, mondván, hogy Emnek nem sikerült elég lelkierőt gyűjtenie, hogy megtegye ezt a fájdalmas utat, és lezárja az ügyet. Az anyja már háromszor hívta a héten, hogy megossza vele a gondolatait, ami megtörné még a legerősebb ellenállást is.

Allison Whitaker, a Keserű Elhagyottak nem hivatalos vezetője megragadta a lehetőséget, hogy nem kell egy újabb olyan könyvről beszélgetni, amelyet senki sem olvasott, és szervezett egy bevásárlótúrát a plázába.

A Keserű Elhagyottak könyvklub nem igazán az olvasásról szólt. Ahogy a neve is sejtette, azok lehettek a tagjai, akiket dobott a párjuk. Allison, egy délről származó gyermekorvos, azután vált el a férjétől, hogy azon eluralkodott az antik kekszesüvegek gyűjtése iránti szenvedély. „És még annyi tisztesség sem volt benne, hogy legalább meleg legyen, mint az a dögös Jeremy Lyon.” Shelayne Schantát, a sürgősségi osztály főnővérét a saját nagynénjéért dobták. Jeanette O’Rourke férje egy jóval fiatalabb nőt ejtett teherbe néhány évvel korábban. Grace Knaptont, aki a városi színjátszó csoportot vezette és az iskolai színdarabokat rendezte, átverték, ötezer dollárt csalt ki tőle egy pakisztáni férfi, akivel a neten ismerkedett meg, és aki azt állította, hogy szerelmes belé, aztán soha többé nem hallott róla. Igaz, Grace-re nem lehetett mondani, hogy el lett volna árvulva – nagyon jókat tudott nevetni az eseten. De tehetsége a koktélkészítésben mutatkozott meg (a Peach Sunrise-a egyenesen legendás volt), valamint a sajtfelfújtak terén, így bevették a klubba.

Most arról volt szó, hogy Emmaline el akar menni annak a férfinak az esküvőjére, akinek a klubtagságát köszönhette. Nyilvánvaló, hogy ezt meg kellett vitatniuk.

– Tudod, hogy szerintem mit kellene tenned – kezdte Allison azzal a vontatott déli kiejtésével, miközben egy fekete csipke melltartót simogatott. – Tegyél erős hashajtót az italukba! Felírhatok neked valamit, drágám. Vagy ami még jobb, vágj fel egy jalapeñót közvetlenül a szertartás előtt, és dörzsöld be vele a kezed, így ni – mutatta –, aztán érintsd meg a szemüket. Pokol tüze és kárhozat mindannyiukra!

– Hogy nyúlhatna a szemükhöz? – tudakolta Shelayne. – De tényleg, Em, ha csakugyan meg tudnád csinálni, amit Allison mondott, aztán elkapnád a tökét, az fantasztikus lenne. Tavaly akadt egy ilyen esetünk a sürgősségin. Baromi vicces volt. Mármint nekünk, nővéreknek.

– Aha... Nagyon csábító... – felelte Em, aki képtelen volt levenni a szemét a Shelayne kezében lévő csomagról. – De valószínűleg nem fogom megtenni.

– Próbáld ezt fel, Emmaline! – győzködte Jeanette. – Lehet, hogy én is veszek egyet.

– Nem elég rossz az, hogy vennem kell egy fürdőruhát? – kérdezte Em.

– Kötelező vízisportok – vihogott Grace. – Ki hallott már ilyet egy esküvőn?

– Hát ez az! – bólogatott Emmaline.

– Csitt, gyermekem! – szólt rá Allison. – Könyörületesek voltunk, hogy belementünk az egyrészesbe. Bújj hát bele ebbe, hadd lássuk a cicidet.

– Ez annyira megalázó – jelentette ki Emmaline. De engedelmeskedett, és egyik kezében a fürdőruhával a másikban meg azzal az... izével beoldalgott a próbafülkébe.

Emmaline lehúzta a „Manningsporti Rendőrség” feliratú pólóját, és kibújt a farmerjából. Felvette a fürdőruhát, amely, istennek hála, az a „tűnj öt kilóval soványabbnak”-fajta volt. Ám amikor először felpróbálta, a Keserű Elhagyottak úgy ítélték meg, hogy a mellét nem lehet észrevenni. A csodálatosan feszes anyag ugyanis nemcsak a hasát, de a keblét is eltüntette.

És itt lépett be a képbe a csodadidi.

A csodadidi úgy nézett ki, mint a nyers csirkemellfilé. A feladata: felturbózni a lányokat. A mellüket. Jeee!

Em kinyitotta a zacskót, és elfintorodott. Tapintásra is olyan volt, mint a nyers csirkehús. Sóhajtott, aztán megemelte a bal mellét, és aláragasztotta az izét. Összerándult. Hideg volt. Szilikon, ahogy a csomagoláson állt. Talán vehetne két sima csirkemellet. Az nem kerülne ennyibe, mint ezek. A helyére csúsztatta a jobb oldalit is, és megnézte magát.

Nocsak, nocsak! A cucc működött. Ez tényleg csoda.

Kiment, hogy megmutassa a csapatnak.

– Helló! – lelkendezett Allison. – Megemelkedtek a dolgok, emberek.

– Milyen érzés, Emmaline? – tudakolta Grace.

– Undorító. Visszaveszem a ruhámat. Már kiszórakoztátok magatokat.

Valamivel később az Olajligetben ültek egy asztal körül, és Peach Sunrise-t iszogattak, amely közel sem volt olyan finom, mint Grace-é. Em vett egy nagy levegőt.

– Szóval kéne egy partner, akit magammal vihetek – bökte ki. – Tudtok valakit?

– Jack Holland – felelte a kórus.

– Hűha! – ámult el Em. – Eladó, vagy mi?

– Nem, nem – rázta a fejét Jeanette. Ő a Kék Gémben dolgozott, és mint ilyen, szakértőnek számított Holland-témában. – Egyszerűen csak megteszi az ilyesmit. Neked egy partner kell, ő meg elmegy veled.

– Jack nem jó – jelentette ki Emmaline.

– Miért? Annyira jóképű! Ha húsz évvel fiatalabb lennék... És megmentette azokat a gyerekeket! Úgy értem, korábban is fantasztikus volt, de most, esküszöm, hogy csak úgy lüktetnek odalent a dolgok, ha rá gondolok. A női dolgok... – Ezt Grace mondta, aki már a harmadik italánál tartott. De legalább nem vezetett.

– Engem is Jack kísért el a nővérem esküvőjére – mesélte Shelayne. – Tökéletes partner. Jóképű, azt mindannyian tudjuk, de remek társalgó, fantasztikus az illata, és nem jön zavarba a táncparketten. Amikor hazakísért, arcon csókolt. Felvetettem, hogy szexelhetnénk, de visszautasított. Habár kedvesen, értitek. Nem bántotta meg az érzéseimet.

– A volt felesége visszajött a városba – újságolta Allison. Em már tudott erről, mert Faith megállt a rendőrőrsnél, feltehetőleg azért, hogy Levi megcsókolhassa, a pocakjára tegye a kezét, és egyéb módokon kifejezhesse házastársi rajongását, és elhintette a hírt.

– A felesége? – hitetlenkedett Grace. – Az a déli szépség? Az a szőkeség? Amikor A muzsika hangját adtuk elő, könyörögtem neki, hogy játssza el Lieslt, de ő... nos, tudjátok. – Színpadias suttogással folytatta. – Nem volt barátságos. – Grace-től körülbelül ennyi gonoszság telt ki.

– Hadley a neve – közölte Jeanette. – És igen, gyönyörű. A minap bejött a Kék Gém ajándékboltjába. Nagyon elegáns.

Emmaline emlékezett Jack feleségére – apró volt, szőke, és olyan gyámoltalan meg imádni való, mint egy újszülött nyuszi. Egyszer találkoztak az élelmiszerboltban, és Em az akcentusáról jött rá, hogy ő Mrs. Jack Holland (kisváros, az embereknek nincs miről beszélniük). Neki tele volt mindkét keze zacskókkal, és a halom tetején lévő Ben & Jerry jégkrém azzal fenyegetett, hogy lebukfencezik. Gerard Chartier, aki látta a küszködését, kedvesen odaköszönt neki, aztán gyakorlatilag átgázolt rajta, hogy felajánlja a segítségét Hadley-nek, akinek egyetlen bevásárlószatyrát talán egy egész alma súlya húzta.

– Mondjuk úgy, hogy nagyon gyorsan megfagyott körülötte a levegő – tette hozzá Jeanette nagy élvezettel. – Honor ránézett azzal a fagyos tekintetével, Hadley pedig vette a lapot. Valósággal kirohant az ajtón.

– Nincs az az épeszű nő, aki megcsalná Jack Hollandot – mondta Allison.

– Ha Jacknek vaginája volna – szólalt meg Grace –, ő is tagja lehetne a könyvklubunknak.

– Te nem kapsz több Sunrise-t – jelentette ki Emmaline. – Visszatérve az én problémámhoz, nem hiszem, hogy Jack benne lenne. Van neki most elég gondja. – Emellett túlságosan gyönyörű egy olyan egyszerű halandóhoz, mint én. – Ismertek valaki mást?

– Majd megkérdezem Charles unokatestvérét – ajánlotta Allison. A kekszesüvegek okozta válás nem akadályozta meg Allisont és Charlest abban, hogy mindennap beszéljenek. – Ő férfi. Bizonyára ismer más férfiakat.

A beszélgetés ezután arra terelődött, hogy Emmaline-nak mit kellene viselnie, hogy drasztikus diétát kellene-e előtte tartania, be kellene-e színeznie és ribancosan feltűznie a haját, csak hogy Kevinnek bűntudata legyen, hogy büdös ruhát kellene felvennie, és egy héttel az esküvő előtt leállnia a hajmosással.

– Nem, nem – tiltakozott Jeanette. – Különösen gyönyörűnek kell lenned. – Szigorúan szemügyre vette Emet. – Akarod, hogy átküldjem a lányomat? Neki a kisujjában vannak ezek a dolgok. – Ami azt illeti, Colleen régebben meg-megjelent a Keserű Elhagyottak klubjában, csodálatos koktélokat kevert, de mivel újra összejött azzal a fickóval, aki korábban elhagyta, és azóta majd szétvetette a szerelem meg a hormonok, hát kitették a csapatból.

– Tudjátok mit? – kérdezte Emmaline. – Egyszerűen egyedül megyek, és majd a családommal lógok. – Kis szünetet tartott, amíg ezt maga elé képzelte. – Na jó, ha valaki kerít nekem egy srácot, aki hajlandó elrepülni pár napra Kaliforniába, akkor eltüntetem a parkolási bírságait.

Így történt, hogy két nappal később este Emmaline megpuszilgatta Sarge-ot, ellenőrizte, hogy megvan-e a sípoló csirkéje, aztán elment a sarkon álló O’Rourke’sba, hogy találkozzon Allison exférjének az unokatestvérével, Mason Maynarddal.

Allison elmondása és az Emmaline által lefuttatott gyors háttérellenőrzés szerint Mason alkalmazottként (jó pont!) dolgozott a marketing területén, és nem az anyjával élt együtt (duplán jó pont!). Negyvenegy éves volt, még nem volt nős, és elég jól nézett ki a maga nem túl felkavaró módján.

– Szereti a kutyákat, étteremben enni és a francia filművészetet – mondta Allison.

Emmaline összerándult.

– Ez intő jel. Miért „filmművészetet”? Miért nem simán „filmeket”?

– Szemléletmód kérdése, Em. Most mennem kell. Szexcsetelni akarok valakivel, akivel a neten ismerkedtem meg.

– A sorozatgyilkosok pont így... Allison? Halló! – A barátnője már letette.

Allisonnak azonban igaza volt. Ha Mason Maynard lenne olyan kedves, hogy elkíséri az Átkozottak Esküvőjére, akkor Em elnézheti neki a francia filmművészet remekeit, mi több, végig is ülhet vele egyet-kettőt.

Em vett egy nagy levegőt, és belépett az O’Rourke’sba, ahol aznap este meleg volt, és csend, a szelíd fények épp a kellő mennyiségű, még előnyös megvilágítást nyújtottak. A szokásos banda volt jelen: Iskinék, Bryce és Paulie, Jessica Dunn és Big Frankie Pepitone. Lucas mosolyogva nézte a feleségét, aki egy martinishakert rázott.

– Hahó, Emmaline! – szólt Bryce. – Hogy van Sarge?

– Remekül, Bryce – felelte Em. – Hálás vagyok érte.

– Ugyan már! Csak gondoskodj róla, hogy boldog legyen.

– Hé, csajszi! – kiáltotta Colleen. – Ide ülsz a bárba?

– Inkább egy bokszba, ha lehet. Találkozóm van valakivel – mondta Emmaline egy grimasz kíséretében.

– Vakrandi? – Colleen látnok volt ezekben az ügyekben, ezt mindenki tudta. – Keresel valakit, Em? Miért nem szóltál nekem? Meg vagyok bántva.

Colleennak rengeteg jó tulajdonsága volt, ám a diszkréció nem tartozott közéjük.

– Nem keresek. Csak partnerre van szükségem egy esküvőhöz. – Em levette a parkáját és felakasztotta.

– Jack Hollandot már kérdezted? Ő mindig kapható ilyesmire. Kivéve velem, ha jobban belegondolok.

– Nos, te már férjnél vagy.

– Az igaz. De ha csak egy partnerre van szükséged, kérd meg Jacket. Szereti a bajban lévő nőket.

– Szerintem mostanában pont elég baja van neki magának is.

Colleen bólintott.

– Fáradtnak tűnik szegény fickó. – Odaadta Emmaline-nak az étlapot. – Ki házasodik?

– A volt vőlegényem.

– Szent atya-gatya! Oké, valami baromira jóképű férfira van szükségünk. Mikor és hol lesz az esküvő?

– Tíz nap múlva. Malibun. – Em két hetet elfecsérelt azzal, hogy kitalálja, menjen-e vagy ne, hogy szerezzen-e magának partnert vagy ne, esetleg ne költözzön-e egyszerűen csak Alaszkába, és jöjjön össze egy rákhalásszal.

Colleen meghökkenve nézett rá.

– Öhm... ez Naomi Norman esküvője?

– Igen. Honnan tudtad?

– Én is megyek. Naomival együtt jártunk egyetemre. Ugyanahhoz a lányszövetséghez tartoztunk.

– Á! Nos, ő volt a másik nő annak idején. – Akár el is mesélhetné Colleennak.

– Ne már! Tudod, én sosem kedveltem. Szerintem azért kért fel koszorúslánynak, mert nincsenek barátnői.

– Koszorúslány leszel?

Colleen vágott egy grimaszt.

– Bocs... Azért mondtam igent, mert úgy gondoltam, jó lenne Lucasszal elszabadulni kicsit ebből a havas pokolból, mielőtt túlságosan terhes leszek az utazáshoz. Így lazíthatunk egy kicsit. Az az üdülőhely fantasztikusan néz ki.

– Az biztos.

– Szóval ma este randid van, és ki tudja, lehet, hogy a fickó fantasztikus. Mármint sosem azok, de maradjunk pozitívak. De várj csak! – csapott Colleen a homlokára. – Mehetnél Connorral. Terhességi agybaj. Mindenről elfeledkezem, még az ikertestvéremről is! Connor! – kiabált be a konyhába. – El kell menned egy kaliforniai esküvőre Emmaline Neallel!

– Nem megyek! – jött a válasz. – Bocs, Em.

– Semmi gond. – Em érezte, hogy lángra gyúl az arca.

– De mész! – harsogta Colleen. – A volt vőlegénye nősül!

Hé, miért is ne értesüljön Em szerelmi búbánatáról a fél város? De azért nagy kár, mert Connor igazán kedves, vonzó és férfiasan mogorva pasi volt.

– Ne próbálj állandóan kikölcsönözni valakinek – mondta Connor, előbukkanva a konyhából.

– Remek! – háborgott Colleen. – Egy tuskó vagy, Con. – Visszafordult Emmaline-hoz. – Iszol valamit?

– Persze. Egy Blue Point Lagert, azt hiszem.

– Vagy esetleg egy pohár finom pinot noir-t? – javasolta Colleen. – A megfelelő üzenet. Érzéki, de nem túlságosan öntelt és nem is túl férfias.

– Maradok a sörnél. – Emmaline egy pillanatra elhallgatott. – Nem vagyok leszbikus, azt tudod.

– Tudom. Csak úgy nézel ki.

Em felsóhajtott.

– Szuper...

– Engedd le a hajad, úgy csinosabb. – Colleen kihúzta a csatot Emmaline hajából. – Így, ni. Nagyon heterós. Zseniális sminkes vagyok, kifestelek kicsit.

– Kösz. De biztos rengeteg dolgod van.

– Vettem az üzenetet. Rajta lesz a szemem a lovagodon. – Colleen rámosolygott és elviharzott.

Most, hogy megszabadult Colleen nyomulásától, Em hatalmas megkönnyebbülést érzett. Colleen ott lesz az esküvőn, és Lucas is. Angela úgyszintén. Vagyis lesznek szövetségesei. A szülei a semleges csoportba tartoztak. A hangulatuktól függött, merre húznak.

Hannah O’Rourke kihozta a sörét, és Em belekortyolt. Oda-odapillantott a manningsporti tűzoltóegyletre, akik a szokásos heti találkozójukra ugrottak be, ami pókerből és disznó viccekből állt.

Tehát... Most akkor mit is kellene tennie? A szakításuk óta nem sokszor randizott. Lássuk csak, összesen... két alkalommal.

Természetesen beletelt némi időbe, míg túltette magát Kevinen, az egyetlen férfin, akivel lefeküdt, csókolózott, sőt akinek megfogta a kezét. És az a két randi meglehetősen rémesre sikerült. Az egyik srácnak be kellett mennie a kórházba, mert vesekőrohamot kapott. Emmaline ott akart maradni vele a váróban, de ő közölte, hogy jobb, ha elmegy, mielőtt a felesége megérkezik. A másik fickó megkérte, hogy vigye el kocsival, aztán behívta a házba, ledobta magát a kanapéra, fogta a vízipipáját, és megkérdezte, szeretne-e Spongya Bobot nézni és közben elszállni. – Jogodban áll hallgatni – mondta neki Em, így hát az este a lovagja letartóztatásával végződött.

Ezenkívül a férfiak nem igazán tapostak ösvényt az ajtajához. Elolvasta a könyveket, azokat, amelyek arra biztatták, hogy tettesse idiótának magát, és hagyja, hogy a férfi végezzen minden munkát, és legyen nőies és elérhetetlen meg minden, ő pedig mindezt készségesen meg is tette volna. Csak az a baj, hogy nemigen volt kinek.

Em értette az okát. Rendőr volt, hokizott, és nagy volt a szája. Nem volt csúnya, de döbbenetesen szép sem, mint Colleen vagy Faith. Vállig érő barna haj. Sima kék szem, nem zafír, ultramarin, kobalt, türkiz vagy cölin. A testét átlagosnak tartotta. Jó formában volt, mivel időnként futott és kick-box órákra járt. Viszont épp előző este is megevett egy egész Pepperidge Farm kókusztortát.

Amikor Kevin szakított vele, utalt a súlyára is.

A lány nagyot sóhajtott. Mason Maynard már negyvenhét másodpercet késett. Nem mintha Em számolta volna.

Az e-mailjében világosan leszögezte, hogy egy esküvőre keres partnert, semmi több. Természetesen kifizeti a repülőjegyét és a szállását, és csupán egy kedves kísérőre van szüksége. Valakire, akivel beszélgethet, akivel együtt ülhet az asztalnál, és akiről, ha a szülei kérdezősködnek, egyszerűen azt mondhatja, hogy egy barátja.

Persze volt már esküvőn partner nélkül. Csakhogy azok kedves emberek esküvői voltak. Tom Barlow-é és Honor Hollandé, meg tavaly Faithé és Levié.

Újra az órájára nézett. Allison exférje unokatestvérének a barátja immár három percet és tizennégy másodpercet késett. Ivott még egy korty sört, de nem túl sokat, mert nem akarta, hogy Mason Maynard azt higgye, túl régóta vár, vagy hogy vedel, mint valami egyetemista.

Lehetséges, hogy ez a Mason kedves fickó. Elképzelhető, hogy így negyvenegy évesen – nyolc évvel idősebben, mint ő – neki is összetörte valaki a szívét. Hogy tökéletesen megérti, miért van Emnek szüksége egy partnerre, és az esküvőn elbűvölően és önfeláldozóan viselkedik. És amikor visszajönnek Manningsportba, majd azt mondja: „Nagyon jól éreztem magam. Van kedved valamikor együtt vacsorázni?”

Mert igen. Emmaline mindig szeretett volna férjhez menni.

Csak az a baj, hogy mindig Kevinhez.

Ez történik, ha az ember nyolcadikos korában találkozik élete szerelmével.

– Emmaline?

Olyan hirtelen kapta fel a fejét, hogy majdnem kiugrott a nyaka.

– Hé! Szia! Igen, én vagyok az.

Mason Maynard élőben jobban nézett ki, mint a fényképen.

Sokkal jobban.

Ilyesmi nem történik meg mindennap. A férfi olyan volt, mint Michael Fassbander. Remélhetőleg minden szempontból.

– Örülök, hogy megismerhetlek! – mondta halvány mosollyal. Emmaline gyomra bukfencezett egyet, és érezte, hogy idétlen vigyorra húzódik a szája.

Masonnak gyönyörű sötét szeme volt, és őszes haja, és úgy nézett ki, mint... mint egy férj. Nem mintha ebből Em messzemenő következtetéseket vont volna le.

– Aha. Én is – nyögte ki.

A férfi szélesebben mosolygott. Igen. Egy férj.

– Ő a nővérem – mondta Mason oldalra lépve. Egy sovány, szintén őszülő nő állt mögötte, éles vonású, mogorva arccal. – Patricia, ez itt Emmaline.

– Helló! – köszönt Patricia színtelen hangon.

– Szia! – mondta Em.

Basszus!

De nem, ez nem jelent semmit. Végül is nincs abban semmi fura, ha egy srác a nővérét is elhozza a randira, nem?

Oké. Ez para. De lehet, hogy jó oka volt rá. Talán lerobbant a nő kocsija, vagy váratlanul betoppant látogatóba. Vagy – így ránézésre – gondviselőre van szüksége.

– Találkozni akart veled – kacsintott Mason.

– Ó, hogyne! Ez... ez szuper.

Colleen lépett oda hozzájuk.

– Helló! Mit hozhatok? – kérdezte vidáman.

– Én egy vodka-tonikot kérek – mondta Mason. – A nővérem pedig vizet egy hajszálvékony szelet citrommal.

– Hogyne – mondta Colleen, és vetett egy pillantást Emre. – És enni valamit?

– Nem, köszönjük – felelte Maison, miközben a nővérével helyet foglaltak. – Csak inni fogunk.

Emmaline megingott. Egyrészt a bizarr szó már így is ott vibrált a levegőben. Másrészt viszont korgott a gyomra az éhségtől.

– Én nachost kérek – mondta. Ez van: egy zabagép volt. Patricia lejjebb csúszott a székén. – Megoszthatjuk, ha szeretnétek.

Mason mosolygott. Emmaline mosolygott. Patricia nem mosolygott. Colleen visszament a konyhába.

– Szóval – kezdte Em –, nagyon örülök, hogy megismerhetlek mindkettőtöket.

– Kicsit félek egyedül lenni egy nővel – vallotta be Mason minden gond nélkül.

– Így hát én mindig elkísérem – közölte Patricia. – Mindig. Minden alkalommal.

– Á... – Édes istenem, hol rejtegeted a normális embereket? Üdv: Emmaline.

Mason szeretettel felnevetett.

– Nem, nem minden alkalommal.

– De bizony.

– Nem, dehogy. – Mason újra elmosolyodott. – Csak az első alkalommal. Tudom, hogy ez egy kissé furcsa.

– Az anyánk miatt van – közölte Patricia.

– Erről ne beszéljünk! – intette Mason.

– El kell mondanod neki, Mase! – vakkantotta Patricia. – Az elfojtás veszélyes! Ez veszedelmes!

A tűzoltóegylet most már leplezetlenül bámulta őket. Imádták az ilyesmit.

– Így van – mondta Em. – Vannak személyes dolgok, amikről az ember nem beszél idegenekkel.

– Masonnek problémái vannak a határokkal – jelentette ki Patricia nyomatékosan. – Mindkettőnknek. A határok nagyon nehezen értelmezhetőek a kommunákban.

– Kommunákat mondtál? – kérdezett rá Em.

– És a macskákkal. Jézusom! – Patricia megborzongott.

– Rengeteg macska. – Masonnek megbicsaklott a hangja. Nagy levegőt vett, hogy megnyugodjon, és megpróbált rámosolyogni Emmaline-ra. Ő igyekezett viszonozni.

– Ami engem illet, én inkább kutyás vagyok.

– Köszönöm – mondta erre a férfi, és megragadta a kezét. Ami kissé kínos volt, tekintve, hogy közben merően a szemébe bámult... és hogy a nővére mindeközben azon munkálkodott, hogy valamit kibányásszon a hátsó zápfogából. – Nagyon kedves vagy. Szóval, ez az esküvő. Nehéz helyzet, mondhatom.

– Tudod, lehet, hogy egyszerűen csak egyedül megyek. Komolyan, semmi gond. De azért köszönöm.

– Azt írtad, hogy ő volt az első szerelmed.

Basszus! Miért kellett ezt elárulnia neki?

– Igen...

Patricia végzett a fogpiszkálással.

– Mase, mesélj neki a te első szerelmedről. Rajta. Mondd el neki!

– Nem muszáj – tiltakozott Em. – Tényleg nem.

– Nem, nem. Nagyon szeretném elmesélni. Valójában gyönyörű történet. – A férfi még mindig Em kezét szorongatta. – Lisbeth. Elbűvölő volt, annyira elbűvölő! A nagymamám barátnője...

– Ez a kommunában volt. Már sokkal hamarabb el kellett volna onnan menekülnünk, Mase.

– Ahogy mondtam – folytatta Mason –, Lisbeth gyönyörű nő volt. Nos, talán kicsit idős egy tizenhét éves fiúhoz, de...

– Hetvennégy volt – vágott közbe Patricia, felvonva az egyik bozontos szemöldökét. – Hetven. Négy.

– Tessék, a nachos! – szólt Colleen, egy egész teknőnyi ételt téve az asztalra. Miért is volt Em annyira falánk, hogy megrendelje? Mostanra ugyanis teljesen elment az étvágya.

Kitartás! Hiszen zsaru. Mindig akad mentsége.

– Ó! – mondta. – Elfelejtettem mondani, hogy ma ügyeletes vagyok. Csak ha esetleg szükség lenne rám. Rendőr vagyok, Patricia, és egy ilyen kisvárosban...

– Igazából a Levi az ügyeletes – szólalt meg Colleen.

Édes istenem, adnál nekem csak egyetlen esélyt? Üdv: Emmaline.

– Nem, hanem én. – Jelentőségteljes pillantást vetett Colleenra.

– Biztos vagyok benne, hogy nem. Faith azért jött be vacsorázni, mert Levi dolgozik. Szóval te szabad... – Colleen most jött rá, hogy meglékelte a Titanic utolsó mentőcsónakját. – Bocs!

– Nem! Ez szuper! Azt hittem, ügyeletes vagyok. De ezek szerint nem. Remek! Rendben. Ez jó...

– Edd meg a vacsorádat! – mondta Mason azzal a széles, lusta mosolyával. Ijesztő volt, de tényleg. – Rajta, amíg ki nem hűl. A kommunában mi sosem ettünk meleg ételt, úgyhogy most nagyon szeretem.

– Öhm, kérsz belőle? Vegyél nyugodtan. – Ne. Nehogy vegyél.

– Mi vegetáriánusok vagyunk – közölte Patricia, miközben elvett egy nachost, és szemügyre vette. – Noha olykor szoktam sonkát rendelni. Tudtad, hogy a sonka franciául jambon? Én lenyűgözőnek találom. – Visszatette a csipszet a tányérra. – Jambon. Jambon. Jambon.

– Lisbethre visszatérve – szólt Mason. – Mi ketten lelki társak voltunk. Annyira üdítő volt, hogy nem kellett többé rejtegetnem, ki vagyok, nem vakított el az, amit hagyományosan szépségnek tartanak. Amúgy ez az egyik oka annak, hogy úgy vélem, mi ketten nagyon jól kijövünk majd egymással.

– Öhm, kösz...

– Nincs mit! Szóval Lisbeth kora nem volt probléma. Tudod, mi a kommunában nem hittünk az öregedésben.

Em elvett egy nachost.

– Valóban? És hogy végződött a dolog?

– Meghalt! – jajdult fel Mason. – Lisbeth meghalt, holtan esett össze, amikor a bazsalikompalántákat gyomlálta! – Könnyekben tört ki. – Nem számítottam rá, hogy ez fog történni!

– Ó, Mase! – mondta a nővére, átölelve a nyakát. – Ne sírj! – Az öccse fájdalma túl sok lehetett neki, mert ő is zokogni kezdett.

Emmaline a bár felé pillantott. Colleen eltakart a szemét, a válla rázkódott a nevetéstől.

– Coll! – szólt oda neki. – Becsomagolnád ezt nekem?