A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Hank Green: A Beautifully Foolish Endeavor

Dutton, An imprint of Penguin Random House LLC,

New York, USA, 2020

Fordította: Szabó Luca

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2020 by Hank Green

Hungarian translation © Szabó Luca, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-197-8

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Türelmes és szerető feleségemnek, Katherine-nek

APRIL

ÚGY DÖNTÖTTEM, többé nem hazudok önöknek.

Nekem úgy tűnik, mindössze háromféle hazugság létezik: az első az, amivel nem akarunk lebukni, a második az, amelynél nem bánjuk, ha lebukunk vele, és a harmadik az, amivel nem lehet lebukni. Vegyük át ezeket egyesével!

1. Amivel nem akarunk lebukni: Ezek az átlagos, mindennapi hazugságok, attól függetlenül, hogy éppen a munkahelyünkről késtünk, vagy szörnyű gyilkosságot követtünk el. Ha rajtakapnak a hazugságon, az baj.

2. Amelynél nem bánjuk, ha lebukunk vele: ez a típusú hazugság magáról a hazugságról szól, nem a kimenetelről. Megismételjük a hazugságot, ragaszkodunk hozzá, megváltoztatjuk, átformáljuk, elhagyjuk, visszatérünk hozzá. A hazugság segíthet abban, hogy elkerüljünk valamiféle negatív kimenetelt, de igazából csak a valóság gyengítésének, ugyanakkor önmagunk megerősítésének eszköze.

3. Amivel nem lehet lebukni: Ez akkor fordul elő, ha csak mi tudjuk az igazat. Az én hazugságom ebbe a típusba tartozik.

Már évek óta úgy érzem, hogy ez utóbbi típusú hazugság egyfajta gesztus. Persze nem meglepő, hogy a valóságunk története befejezetlen. Ezt mindenki tudja. A tudósok az anyag nagy részéről nem tudják megmondani, hol van. Én nem tudom, milyen Jemenben élni. A világról alkotott képünk nem teljesen pontos. De ha tudunk valamit, amit senki más, valami olyat, ami egy csapásra megváltoztatná mindenki életét, ráadásul rosszabbra, akkor úgy tűnhet, helytelen elmondani az igazat, mert az olyan, mintha visszaélnénk a hatalmunkkal.

Mint megtudtam, nincs bennem semmi különleges, semmi olyan, amitől én lennék a legmegfelelőbb arra, hogy meghozzak egy ilyen döntést egy egész bolygónyi ember helyett. Mindössze egyetlen oka van annak, hogy ezt megtehetem, az pedig a gusztustalan, mocskos szerencse.

Sokan állították már rólam, hogy szokásom visszaélni a hatalmammal, köztük én is, ezért készülök most olyasmire, ami szörnyen kínos számomra: hagyom, hogy mások meséljék el ezt a történetet. Ja, csak hogy tisztázzuk, nincs is más választásom. Az események nagy részénél ott sem voltam, úgyhogy ez nem az én történetem, ezért sem mesélhetem el én. Így hát a barátaimmal közösen fogjuk önök elé tárni. Ily módon talán valamelyest osztozhatunk az igazság kíméletlen feltárásából adódó felelősségen. Nem egyedül én leszek a hibás: mindnyájunknak egyet kell értenie abban, hogy a könyvünkben szereplő szavak megérdemlik, hogy papírra vessük őket. Higgyék el, nem volt egyszerű – ezek az emberek állati makacsok tudnak lenni.

Mindezzel csak azt akarom mondani, úgy döntöttem, többé nem hazudok önöknek. Mi mind úgy döntöttünk. Noha ez a hazugság könnyű, és sosem mondtam ki hangosan, és általában egyszerű önvédelemnek érzem, mégis itt az ideje, hogy önök is tudomást szerezzenek róla.

Alapvetően erről van szó: mindent megtettem, amit csak lehetett, hogy meggyőzzem önöket arról, biztonságban vagyunk.

Nem vagyunk.

MAYA

EZT CSAK azért csinálom, mert muszáj. A hírességek többsége akarja a hírnevet, és joggal kérjük számon rajtuk, hogy amikor megkapják, panaszkodnak annak hátrányai miatt. De én mindig is éreztem, hogy ha több millió ember fogja ismerni a nevemet, az csakis borzalmas lehet.

Ezért nem engedtem meg Aprilnek, hogy beleírja az előző könyvébe a vezetéknevemet, és ebben a könyvben sem szerepel. Persze az interneten megtalálható, de sem én, sem az ismerőseim nem tették közzé soha. Az, hogy kideríthető, kizárólag a magánszféra általános pusztulásának köszönhető, valamint olyan emberek cselekedeteinek, akik nem tartják tiszteletben az egyértelmű kérésemet.

Ezzel szeretném kezdeni. Szándékosan maradtam ki April tartalmaiból. Szerettem volna továbbra is magánember lenni, de már nem vagyok az. Igyekszem ezt elfogadni, mert ez a legjobb módja a történet elmesélésének. Bár a vezetéknevemet nem fogom megosztani önökkel (itt elvekről van szó), sokkal őszintébb leszek, mint szeretnék.

Például.

A szüleim eléggé gazdagok. Az Upper East Side-on nőttem fel egy olyan házban, amely már harminc éve az ő tulajdonuk. Már akkor is rengeteget ért, amikor megvették, most meg még SOKKAL többet. Így hát gyerekkoromban volt egy udvarra emlékeztető valamink, ahol sárgarépát meg paradicsomot ültettünk. A szezon végén kirántottuk a földből a sárgarépákat, és ez mindig olyan volt nekem, mint egy bűvésztrükk. Az a pici mag, amely még az én apró ujjaimhoz képest is icipici volt, a maga erejéből nagy, kifejlett, egyébként a zöldségesnél kapható, narancssárga zöldséggé nőtt, amelyet nedves, fekete föld borított. Olyan élmény volt, mintha elültettem volna egy kupakot, és kinőtt volna belőle egy üveg kóla. Mindig is a föld alatt fejlődő zöldségek voltak a kedvenceim, a sárgarépa, a cékla, a krumpli, a hagyma. Amikor cserépben neveltünk növényeket, akkor is szerettem arra gondolni, hogy valami nem a szemünk láttára történik, és ha megkaparjuk a felszínt, akkor valami varázslatos, tökéletes, vagy akár ízletes étel bukkan elő belőle.

Akkoriban fel sem merült bennem, hogy anya kizárólag a kedvemért kertészkedik. De amikor felnőttem, és megváltozott az érdeklődési köröm, a kertészkedés abbamaradt. Soha nem is gondoltam rá, hogy jobban belemenjek egy szobanövény öntözésénél, egészen addig, amíg néhány hónappal April halála után fel nem hívtam anyát.

– Képtelen vagyok elengedni, anya, valahol csak lennie kell – mondtam a telefonba. Éppen arról a fixa ideámról beszéltem neki, ami lassanként kialakult bennem. – Senki más nem keresi. Mindenki továbblépett.

– Jó ez neked?

– Nekem? Ennek mi köze hozzám? Nem találták meg, anya, és szerintem nem is volt odabent.

– Maya, édesem, mégis hová tűnt volna?

– Nem tudom, éppen ez a lényeg. Az űrbe? Hobokenbe? Nem tudom. Azt viszont tudom, hogy az élet nem tért vissza a régi kerékvágásba. Szinte mindenki úgy gondolja, hogy a Carlok elhúztak, az Álom eltűnt, és visszatértek a szürke hétköznapok, de rajtam kívül még sokaknak meggyőződése, hogy valami nem stimmel.

– Mennyi időt töltesz a Somon?

– Ők jó emberek, anya. Sok barátot szereztem onnan. Jobb, mint a Twitter.

Ez több szempontból igaz is volt. A Som elég kis közösség volt ahhoz, hogy azonnal le lehessen tiltani azokat, akik mások kínzásától érzik jól magukat. Egy szempontból viszont rosszabb volt a Twitternél. A Somot közösségi oldalnak építettük, amely kizárólag azt a célt szolgálta, hogy az Álom sorozatait megoldjuk rajta. A rejtélyek helye volt. De ahogy a kalapács szemszögéből minden szögnek tűnik, a rejtélyek kinyomozására szakosodott közösségi oldalon is minden rejtélyesnek tűnt.

Nagyon büszke voltam arra, hogy részt vettem a Som felépítésében, mert tényleg nagy szerepe volt abban, hogy az emberiség egy nagy közösségnek érezze magát. De az Álom eltűnése óta az összeesküvés-elméletek kedvelőinek kedvenc platformjává változott. Igaz, legalább kedves konteósok jártak oda. Anya kérdésére válaszolva (bár szerintem abban a telefonbeszélgetésben nem reagáltam rá): rengeteg időt töltöttem a Somon.

– Maya, szerintem ültess valamit!

– Tessék?

– Mint kiskorodban. Vagy csinálj valamit! Köss, rakj ki egy puzzle-t! Szerintem most egy kicsit valami másra kellene koncentrálnod. Gyerünk, csinálj helyet a fejedben!

Ezt akkor végtelenül leereszkedőnek éreztem. Persze, anya, tök jó lenne, ha lenne egy hobbim, és nem a halott volt barátnőm keresése lenne a mániám. Az mindenkinek jót tenne, főleg neked, mert akkor nem kellene végignézned, ahogy a lányod beleragad egy spirálba, és egyre messzebb kerül a valóságtól. De ez nem így működik, édesanyám.

Vagyis bizonyos mértékig mégis. Ugyanis amikor arra gondoltam, hogy sárgarépák is léteznek a földön, kedvem támadt ültetni, gondozni vagy elásni valamit. De nem volt udvarom. Így hát felültem a vonatra, és fél órával később kopogtattam a szüleim Upper East Side-i házának ajtaján. Anya nyitotta ki.

– Jó, ültessünk valamit! – szólaltam meg halvány mosollyal az arcomon. Rám mosolygott, átölelt, és kimentünk a kertbe. Talált egy agyagszínű, műanyag cserepet, nagyjából harminc centi átmérőjűt, és tett bele egy csomó virágföldet. Aztán bement a konyhába, felvágott néhány Yukon Gold krumplit, de úgy, hogy mindegyik darabkának jusson egy csíra. Aztán együtt beletömködtük őket a földbe, mint ötéves koromban.

– Anya, tudod, mennyire szét vagyok esve? – kérdeztem, miközben földes ujjaimat néztem.

– Édesem – felelte, és nagy, aggódó szeme a lelkemig látott –, éppen annyira, amennyire indokolt.

Akkor már hetek óta nem sírtam, ezért is tartott ez a sírás jó sokáig.

April tudja, hogy magamnak való ember vagyok, és szeretem azt hinni, hogy önök ezért tudnak rólam ilyen keveset, nem pedig azért, mert fel sem merült benne, hogy meséljen rólam. Valószínűleg mindkét ok benne van. De, nézzék, az előző könyvben sok szó esik arról, milyen összeszedett, sikeres, okos és komoly vagyok. Ez marhaság. Mindenki szerepet játszik, és szerintem April különösen kedves akart lenni azok után, hogy egy pillanat alatt eldobott, amint valami érdekesebbre bukkant. De az Álom előtt fogalmam sem volt, mit is művelek az életemmel. Hagytam, hogy a barátnőm a nappaliban aludjon, mert túl sok lett volna neki a beismerés, hogy együtt élünk. Elfogadtam egy állást, amelyet sok kollégám szerint csak azért kaptam meg, mert fekete vagyok. Tudtam, hogy mindegy, mennyire keményen dolgozom, még csak megközelíteni sem fogja a keresetem azt az összeget, ami már eleve a számlámon volt. Ennek az volt az oka, hogy design szakra mentem, és nem üzletet tanultam (apa nagy bánatára).

Az anyagi helyzetemet illetően nem voltam egészen őszinte Aprillel, sőt igazából senkivel, amit a mély, égető szégyenérzetnek tudok be.

Pedig büszkének kellene lennem rá azok helyett is, akiknek nincs ennyi pénzük. Meg kellene mutatnom, hogy igenis a feketék is lehetnek gazdagok, és aki azt gondolja, hogy ez nem így van, az rasszista. Közben meg haragudnom kellene a rendszerre, amelynek köszönhetően gazdag vagyok. Most komolyan, hagyjanak már engem békén!

Csak arra próbálok kilyukadni, hogy nem volt szükségem arra, hogy dolgozzak, ezért kissé üresnek éreztem azokat a munkáimat, amelyeket nem szerettem. Ez persze egy mélységesen átérezhetetlen probléma, de mindegyikünk csakis a saját életét látja belülről.

Az Álom messze túlnőtt rajtam, és igazán hozzájárultam a megfejtéséhez. Amikor megoldottam egy sorozatot, annak semmi köze sem volt a pénzhez. A Somon kizárólag azért tiszteltek, amit hozzátettem a projekthez. Senki sem tudott rólam semmit. Nem tudták, hogy gazdag vagyok, azt sem, hogy fekete, azt sem, hogy April Maynek voltam a barátnője. Csak simán Prolenyáv voltam. Az ottani barátaim kizárólag a szavaimat és a tetteimet ismerték. Pont ezért rajzoltam a főiskolán a baloldali macskás képregényemet is. Így érhettem el, hogy az identitásaimtól függetlenül tiszteljenek.

Az Álom tehát űrt hagyott maga után, April meg még nagyobbat. Sok időt szántam arra, hogy internetezés közben dühöngéssel töltsem ki ezt a két űrt, és a Somot is erre használtam. Ott ilyen bejegyzéseket találtam:

MÉG TÖBB DELFIN A DELAWARE FOLYÓBAN

Tegnap húsz delfint találtak a Delaware folyóban, amely tudvalevőleg édesvíz. A korábbi bejegyzésekben említett internetkimaradások helyszíneitől [KIMARADÁS-HELYSZÍNEK-NJ-DE-PA] északra bukkantak fel. A New Jersey-beli Trenton külterületén látták őket. Több napig időztek Trentontól északra, majd elpusztultak. Néhányukat sikerült megmenteni. Ez két héten belül a második raj, amely ilyen messzire feljött a folyón, egyébként példátlan az eset. Nem messze található a Rider Egyetem, ahová betörtek. További infó itt: [RIDER-E-LABOR-BETÖRÉS].

Persze rákattintottam a betörés linkjére, beleolvastam az üzenetfolyamba, és hamarosan ezt láttam:

JOHNS HOPKINS LABORBETÖRÉS

April eltűnése óta ez már a negyedik – lásd a fórumokat. Ez most sokkal durvább volt. Nem olyan, mint a kisebbek a Rider Egyetemen [RIDER-E-LABOR-BETÖRÉS] és philadelphiai kórházakban [NAZARETH-KÓRHÁZ-BETÖRÉS] [MERCY-KÓRHÁZ-BETÖRÉS]. Ezt az esetet senki sem köti a korábbiakhoz, de betörtek a Johns Hopkinsba (igen, abba a Johns Hopkinsba) Baltimore-ban. Állítólag valami állatvédelmi akció lehetett, mert megszökött egy csomó majom. A cikk szerint eltűnt néhány eszköz, amelyeknek semmi közük egymáshoz. A Johns Hopkins óriási, és 24 órás biztonsági szolgálat működik benne. A PETA már évtizedek óta feni rájuk a fogát, úgyhogy az intézetnél tudják, hogyan előzzék meg az ilyesmit, mégis megtörtént. Van valami ezek mögött a laborbetörések mögött, úgyhogy indítok egy új, általános üzenetfolyamot, ahová be lehet írni további infókat és részleteket bármelyik labort, kórházat vagy egyetemet érintő betöréssel kapcsolatban [LABOR-BETÖRÉSEK-ÁLT].

Első olvasásra úgy gondoltam, ez talán túlzás. Megesik, hogy valakit kirabolnak, az állatjogi aktivisták meg majmokat szoktak kiszabadítani, ilyen a világ. De azért egy kicsit furcsának találtam a dolgot. Mégis minek lopnának az állatjogi aktivisták majmokat és laboreszközöket? Így finanszírozzák a majomlopásokat? Nem voltam különösebben tájékozott a majomlopások hogyanjában és mikéntjében.

Azt viszont megállapítottam, hogy az Álom megszűnése… és April eltűnése óta a Somon érzem magam a világon a legjobban. A nevek egy része nem változott meg, és a nyomozás és dektektívkedés kultúrája is ugyanaz maradt. A legjobb viszont az volt, hogy ezek az emberek nem hitték, hogy minden visszatért a régi kerékvágásba. Egyikük sem hitte el, hogy April meghalt abban a raktárépületben, és nekem óriási szükségem volt arra, hogy ezt leírva lássam.

Az Álom elvesztése sokak számára olyan volt, mint a drogmegvonás. Amikor mindegyik sorozatot megoldották (kivéve a 767-est), én még akkor is egész éjjel sorozatokat fejtettem. A valódi álmokat kaotikusnak, rendszerezetlennek éreztem. Imádtam az Álmot, és csak úgy kitépték a fejemből. Még olyan szolgáltatások is létrejöttek, amelyek azt ígérték, hogy visszahozzák az Álom egy részét, és ehhez csak az agyat kell elektromosan stimulálni. Sok üzenetfolyam foglalkozott ezzel a Somon, de mindig úgy tűnt, hogy aki azt állítja, visszakapta az Álmot, vagy csak el akar adni egy szolgáltatást, vagy egyszerűen nagyon jót álmodott az Álomról.

Ez az ügy viszont olyan érzést keltett bennem, mint egy Álom-beli sorozat. Az első betörés New Jersey-ben, Trentonban történt, majd kettő Philadelphiában. Aztán jött a Johns Hopkins. Olyan volt, mintha a parton dél felé haladnának.

A laborok mind elég közel estek egymáshoz. A Johns Hopkins volt a legmesszebb az érintett philadelphiai kórházaktól. Történt még néhány furcsa kimaradás a mobilszolgáltatásban is, szintén Philadelphiában, majd néhány héttel később abbamaradtak a laborbetörések, viszont egy csomó delfin felúszott a Delaware-en, és szegények Trenton mellett pusztultak el.

– Folytatnom kell a keresést, anya – mondtam.

– És ha nem találod meg? – kérdezte.

– Akkor tovább keresem. Nem halt meg.

A földet nézte. A szívemben, egy kis zsebben tartottam a dühömet, és azt vettem észre, hogy szivárog, szétárad az egész testemben. Mindenki azt akarta, hogy feladjam, még ő is.

– Csak gondozd a krumplikat! – javasolta.

– Tessék?

– Vidd magaddal őket! – A cserépre bökött. – Vigyázz rájuk. Így lesz veled valami, aminek szüksége van rád. – Megérintette az arcomat. – Ebben hasonlítanak rám.

Aznap este együtt főztünk vacsorát anyával. Még fel sem hoztam Trentont, még épp csak letettem az asztalra a tésztát, és leültem, amikor apa a következővel támadott rám:

– Tudod, most már lehet kezeltetni az Álom-függőséget, hosszan írtak erről a New Yorkerben.

– Hmmm? – Anya sokkal több jelentéssel töltötte meg ezt az aprócska hangot, mint amit valaha is lehetségesnek tartottam. Azt jelentette: „Tudom, miben mesterkedsz, és Maya is tudja, és légyszi, ne csináld.”

Apa értette a figyelmeztetést, de nem érdekelte.

– Azoknak az agya, akik nagyon bevonódtak a sorozatok megfejtésébe, úgy reagál az Álomra, mint valami drogra. És amikor az Álom eltűnik, legalábbis sok okos ember szerint, az agy továbbra is keresi, és nagyon nehéz tud lenni a leszokás.

– Apa, jól vagyok.

– Senki sem várja el tőled, hogy jól legyél – közölte. A hangja olyan erős volt, hogy szinte láttam, szinte rá lehetett támaszkodni. – De, ide hallgass, az is rendben van, hogy aggódom. Senki sem érti, mit műveltek az agyunkkal a Carlok, és a jelek szerint sokan mintázatot látnak ott is, ahol nincs. Szükséged van valami másra, amire összpontosíthatsz. Mikor mész vissza dolgozni?

– Gill! – kezdte anya, de felemeltem a kezemet, hogy beléfojtsam a szót.

Apa tudta, hogyan működik a világ, és keményen megdolgozott ezért a tudásért. Nem sok fekete befektetési bankár van, és nem azért, mert a feketéket nem érdekli ez a szakma. Egész életében azért küzdött, hogy legyőzzön egy ellenséges rendszert. Amióta az eszemet tudom, mindig azt mondta, a világ nem akarja, hogy a hozzánk hasonló külsejű emberek gazdagok legyenek, de nekünk az a feladatunk, hogy ennek ellenére meggazdagodjunk.

Anya általában abban támogatott, amibe belekezdtem, apa viszont azt gondolta, tudható, mikor lenne a legnagyobb esélyem a boldogságra. Sima karriert akart nekem. Azt akarta, hogy engem, az egyetlen gyerekét, érdekeljen az a pénz, amit nekem teremtett elő. Azt akarta, hogy majd továbbadjam az én gyerekeimnek – ez volt az egyetlen oka, hogy furcsa helyzetet teremtett otthon, amikor elmondtam a szüleimnek, hogy leszbikus vagyok. Apa tudni akarta, mit jelent a szexuális irányultságom a következő generáció szempontjából. Legalább annyira jó fej volt, hogy ne mondjon semmit, de láttuk rajta, mi bántja, úgyhogy végül el kellett beszélgetnünk arról, milyen lehetőségeim vannak, ha valaha is úgy döntök, hogy gyereket szeretnék. Ez tizenhét éves koromban történt. Apa eleinte nem bánta, hogy otthagytam a munkámat, és April projektjében vettem részt, meg segítettem Mirandának a Som felépítésében, de jelenleg a legrosszabb rémálmát testesítettem meg: én is csak egy gazdag kölyök voltam, aki művészeti diplomát szerzett, majd kilátástalan helyzetbe került.

– Megértelek, apa, és tudom, hogy az elmúlt hónapokban nem voltam valami jól. De April nem halt meg, és nem fogok úgy tenni, mintha elhinném ennek ellenkezőjét. Ezt kell csinálnom.

Apa kemény tekintettel nézett anyára, aki az asztalt bámulta. Nekik meggyőződésük volt, hogy April halott. Még jó – mindenki így gondolta.

– Tudjátok, mit? – kérdeztem halkan. Összeszorítottam az ajkamat, már majdnem kint volt a b, de az utolsó pillanatban megembereltem magamat. Nem mondtam ki, mégis mindketten hallották a levegőben lógó „basszátok meg”-et. Nálunk nem szokás káromkodni.

– Maya… – döbbent meg anya, és apa szeme is elkerekedett. Nem szoktam kiabálni, mármint emberekkel. A tévével igen, amikor valami szenátor rasszista megjegyzést tesz. A Photoshoppal is kiabálok, amikor lefagy. De emberekkel nem. Legkevésbé a saját szüleimmel.

Most kiabáltam velük.

– Nem halt meg! – Felpattantam, és ököllel az asztalra csaptam, képtelen voltam visszafogni ezt a mozdulatot… Az ezüst evőeszközök megcsörrentek a tányérokon.

– Maya! Ne merj így beszélni anyáddal! – pirított rám apa határozottan és hűvösen. Velem szemben ült az asztalnál.

Áthajoltam az asztalon.

– Meg fogom találni Aprilt! – közöltem szinte suttogva. Aztán sarkon fordultam, és kisétáltam az ebédlőből.

De, mert mindig is mélységesen el fog borzasztani, amikor elveszítem az önuralmamat, visszafordultam, és hozzátettem:

– Majd hívjatok fel holnap, ha már nem leszünk ilyen dühösek. New Jersey-ben leszek.

Kifelé menet megakadt a tekintetem a földdel teli cserépen, amelyben ott rejtőztek a nemrég elásott, koszos krumplidarabkák. Felsóhajtottam, fogtam a cserepet, és kiléptem az ajtón.

ANDY

Andy Skampt

@AndySkampt

Carl utáni hangulat: Fogalmam sincs már, hogy mi az emberiség, de abban biztos vagyok, hogy a kutyák nagyon-nagyon jók.

280 válasz    1.3K retweet    7K like

ANDY

A LEGJOBB barátomból nemzetközi szupersztár lett, miután felfedezett egy földönkívüli életformát, és annak legfőbb emberi szószólójává vált. Valószínűtlen, hogy ne ez legyen a legfurább, ami valaha történt velem. Pedig az igazi legfurább, ami valaha történt velem, így kezdődött:

A legjobb barátomat terroristák gyilkolták meg, miután megoldott egy rejtvényt, és ez a földönkívüliek látszólagos eltűnéséhez vezetett. Öt hónappal később valaki kétszer kopogott az ajtómon, majd üzenetem érkezett elhunyt barátomtól.

Az állt benne, hogy Kopp-kopp.

Még csak nem is ez a legfurcsább a dologban. Jó sokáig bámultam az üzenetet, aztán az ajtóhoz rohantam, feltéptem, és egy barna, vászonkötésű könyvet találtam a folyosón. Keménykötésű borítójára egyszerű betűtípussal a következő, arannyal szedett címet nyomták: Szép napok könyve.

Jó, menjünk kicsit visszább az időben!

Könnyű megfeledkezni arról, milyen csendes volt a világ Carl (vagy a Carlok, attól függően, az ember kinek hitt) eltűnése után. Hatvannégy Carl jelent meg a világ minden táján található városokban, majd pontosan ugyanabban a pillanatban megszűntek létezni, egyet kivéve. A manhattani Carl nemcsak úgy füstté vált, hanem kilőtte magát az űrbe (egy kutató becslése szerint) Mach 3-mal. Ez erősítette azt az elméletet, hogy igazából csak egy Carl volt, és azt az egy szobrot vetítették oda valahogyan egyszerre hatvannégy különböző helyszínre. Nézzék, nem akarok úgy tenni, mintha egy kukkot is értenék az egészből, és ebben szerencsére különbözöm a sok fontoskodótól, akik az események után a kábeltévés hírekben szerepeltek.

Noha sok fontoskodó volt, a világ egy időre egészen lenyugodott a Carlok eltűnése után. Ez a hihetetlen erő, amely alaposan elgáncsolta az univerzumról alkotott elképzeléseinket, és mindenkire hatással volt az „üdvözöljük roboturainkat”-tól a „ha nem küzdünk, meghalunk”-ig terjedő skálán, egyszerűen… köddé vált.

Most képzeljék el, mi lenne a fegyvertartási vitával, ha hirtelen eltűnne a föld színéről az összes fegyver, és velük együtt a tudás, hogy mik azok a fegyverek, és hogyan kell őket előállítani. Az izé, ami miatt annyira dühösek voltunk egymásra, megszűnt létezni.

Ezzel nem azt akarom mondani, hogy mindenki jól volt. A gazdaság gyengült, és senki sem értette, mi ennek az oka. Az emberek kevesebbet dolgoztak, és olyan is volt, aki csak úgy nem dolgozott többet. Persze sokan elvégezték a dolgukat, mert muszáj volt, de igazából mindent üresnek éreztünk. A Carlokkal kapcsolatos vita több százmillió ember számára identitást meghatározó eszmecsere volt, és ez az identitás egyszerre elveszett.

Carl előtt a világ gyorsan változott, és sokan már akkor elvesztették a talajt a lábuk alól, nem tudták, hogyan illeszkedjenek be, de azért a legtöbben még értették, mi folyik körülöttük. De amikor Carl felbukkant, és egy új történetben találtuk magunkat, az mindenkit megrázott. Aztán újabb kanyarhoz érkezett a hullámvasút: a Carlok eltűntek, és már senki sem tudta, merre van az előre. Milyen történetet élünk most? Kik vagyunk? Mi értelme van bárminek is?

És ha a Carl utáni időszakban úgy éreztük, megnyugodott a világ, az azért volt, mert senki sem tudta, mit mondjon. Csak néhány hétig lehet beszélni valamiről, ami nem létezik, aztán többé már nem lesz hír. Viszont nehéz volt az adórendszerről és az egészségügyről vitatkozni, vagy akár csak felkelni, és bemenni a munkahelyünkre, amikor semmi sem tűnt olyan fontosnak, mint korábban Carl. Az emberek identitása és az életük jelentősége már Carl előtt is szét volt esve, most viszont nagyon sokan teljesen elvesztek.

Az egyik kisebb változás természetesen a realityjátékok megjelenése volt. Az emberek mindig is szerettek nyomozni, de amikor az Álom mindenkit behajított egy egész fajra kiterjedő szabadulószobába, gyakorlatilag még több rejtélyt kaptunk. Ezek a játékok a szabadulószobákra és a kincsvadászatokra hasonlítottak, de sosem értek véget, bárhol lehetett őket játszani, és a legjobbak egészen extravagáns módon igyekeztek újraalkotni az Álmodók által elveszített érzést. A játékmesterek az interneten, az offline világban és néha embereken keresztül terjesztették a játékot. Havidíjat kellett fizetni ahhoz, hogy mindig számíthassunk a következő nyom felbukkanására, amely érkezhetett levélben, egy idegennel történt véletlen találkozáskor, vagy megjelenhetett az ember küszöbén egy rejtélyes üzenettel egyetemben, amely egy halott baráttól jött.

Én egyetlen realityjátékra sem regisztráltam, de amikor megláttam azt a könyvet, az agyam azonnal rejtélynek tekintette.

Ott hagytam a könyvet, ahol volt, fel-le futkároztam a folyosón, megnéztem a lépcsőházat és a liftet is, és közben a torkomban dobogott a szívem. Kis híján lerohantam a lépcsőn, ki az utcára, de aztán arra jutottam, fontosabb, hogy szemügyre vegyem magát a könyvet. Minden szögből lefényképeztem, mielőtt kézbe vettem, és bevittem volna. Aztán többször is írtam Aprilnek.

April? – kezdtem, de körülbelül öt üzenettel és tizenöt perc kínzó várakozással később már itt tartottam: APRIL MAY NE MERÉSZELD AZT MONDANI NEKEM HOGY TE EBBEN AZ ÖT HÓNAPBAN NEM IS VOLTÁL HALOTT ÉS NEKEM NEM SZÓLTÁL DE AZÉRT LÉGYSZI MONDD MEG HOGY MOST AKKOR HALOTT VAGY-E VAGY SEM ÉS HA MOST VALAMI ROHADÉK SZÓRAKOZIK VELEM HÁT ALIG VÁROM HOGY NYAKLÁNCOT CSINÁLJAK AZ UJJAIBÓL!

Nem kaptam több üzenetet.

Nem hívtam fel senkit, nem is írtam senkinek (Aprilen kívül). Nem akartam hiú reményt kelteni Mayában, Mirandában vagy Robinban. Csak ültem ott letörten, és pánikoltam.

Még meg sem néztem a könyvet, már haragudtam rá. Nem pusztán nagy, rémisztő kérdőjelnek tűnt, de éreztem, ahogy egy nagyon jól körülhatárolható jövő megpróbál magához húzni. Nem akarok én itt fújni Aprilre, de ő egy folyó volt, aki mindnyájunkat magával sodort, és jó sokáig nem eresztett. Az eltűnése óta eltelt hónapokban megtaláltam a magam irányát. Úgy éreztem, végre kezemben a sorsom, talán életemben először.

Megragadtam a könyvet, és megszorítottam. Vezetni akart engem.

Kinyitottam.

Nem volt valami hosszú, legfeljebb száz-kétszáz oldal. Ellentétben a valaha írt összes többi könyvvel, ez mindjárt az első oldalon kezdődött, ami meghökkentett. Nem olvasok valami sokat, de azt tudom, hogy át kell lapozni a kiadói információt, a címlapokat és az ilyen szövegeket, mint „Türelmes és szerető feleségemnek, Katherine-nek”, mielőtt végre elérkeznénk a konkrét könyvhöz. De nem, ez a könyv csak úgy elkezdődött.

Senkinek se beszélj erről! Ne posztolj róla az Instagramon, se a Twitteren, ne hívd fel egyetlen barátodat sem, és ne oszd meg senkivel! Ez egy varázskönyv, de a varázsereje csak számodra működik, és csak akkor, ha senki sem tud róla. Nem mindig fogod érteni, de többet tud, mint te. Tehát ha mást nem mondok, szádon lakat. Térjünk is rá arra, amit tudni akarsz!

Egy fiatal nő mozdulatlanul és némán fekszik valahol egy szobában, és vele van egy robot. A nő biztonságban van. Nincs jól, de jobban van, mint volt. És még jobban lesz. Gondoskodnak róla. Ha ébren van, az nagyon rossz, ezért inkább alszik. Egyelőre.

Szeretne találkozni a barátaival. Talán kell is, hogy találkozzon velük. De most még nem lehet. Még dolgozni kell a testén és az elméjén is. Ó, te jó ég, jó bonyolult dolog az elme, mi?

Egy fiatalember éppen otthon van, és hányinger tör rá. Részben azért, mert egész nap nem evett, de azért is, mert nagyon félti a barátját, és eléggé aggasztják a szavak, amelyekkel most bombázzák őt. Attól fél, hogy talán nem igaz, amit olvas, de attól is, hogy talán mégis. A fiatalember attól is fél, hogy a könyv azért beszél róla, mert ő makacs egy alak. Azon töpreng, mi lehet a baj a barátja elméjével. De az elme összetett dolog, és minden elmével sok baj van.

Letettem a könyvet, és éreztem, hogy a hónaljam csatakosra izzadt. Csak akkor tűnt fel, hogy visszafojtott lélegzettel olvastam, amikor óriási levegőt vettem, mint egy fuldokló. Megint felemeltem a könyvet.

A férfi megint felemeli a könyvet.

Letettem. Mi a fene?

És megint felemeli. Nagyon jól teszi a dolgát. Fantasztikus. A világnak most nyugodt hangokra van szüksége, és ő is ilyen. Nem arra hajt, hogy minél többen figyeljenek rá, és nem akar minden közösségi tőkéből még több közösségi tőkét kovácsolni, ami nehéz, ezért szeretném, ha tudná, hogy értékelem. Helyesen cselekszik. Olvasom a Twitterét, és nagyon tetszett a Pose is. Mekkora sorozat! A világnak szüksége van rá, hogy olyan emberekről halljon, akik csak úgy szeretik egymást. Ez a tweet is nagyon tetszett:

Andy Skampt

@AndySkampt

Senki sem felejtette el, hogy a Carlok megváltoztatták az elménket, de fontos, hogy azt se felejtsük el, mind megváltoztatjuk egymás elméjét, és ez folyamatos. Minden jó történet tudatmódosító szer.

Szerintem ez nem tükrözi pontosan azt, ami az elmétekkel történt, de arra jó, hogy csitítsa a feszültséget, és az egymás fölötti hatalmatokra irányítsa a figyelmet. „Tudatmódosító szer”… nagyon frappáns. Mindig is frappáns voltál. Emlékszel arra, amikor a mikrofont az inged alá dugtad, és a gallérodra erősítetted, aztán úgy döntöttél, mégis inkább April legyen a sztár? Nem tudtad, milyen döntést hozol, de azt igen, hogy döntést hozol… Nos, itt vagyunk hát. Mindig is híres akartál lenni, de lemondtál a lehetőségről. Aztán mégis utolért a hírnév, éppen akkor, amikor a hátad közepére sem kívántad. Persze hogy lelkiismeret-furdalásod van miatta. Ez jól van így. Persze nem indokolt. A legjobbat igyekszel kihozni abból, amid van, de nyilván lelkiismeret-furdalással küzdesz. Ez is jól van így.

Úgy gondolod, hogy a bankszámládon egyre gyűlő pénz, a követőid a Twitteren – mindez őt illeti, és te csak megörökölted tőle. De szinte minden öröklött. Nem az a lényeg, ki mit érdemel meg, inkább az, hogy mit kezdesz azzal, amid van. És te eddig jól teljesítesz.

Mindenesetre kapj be egy szendvicset.

A férfi feláll az asztal mellől, és a lépcsőn megy le a földszintre, hogy legyen ideje gondolkodni. Elsétál a Subwaybe, és rendel egy húszcentis édes hagymás csirke teriyaki szendvicset provolone sajttal, kaliforniai paprikával, hagymával, paradicsommal és salátával.

Vesz egy kólát, hogy megnyugtassa a gyomrát, de csak a felét issza meg, mert most nem kell neki annyi koffein. És nem kéri menüben, pedig krumplival csak hetvenöt centtel kerülne többe.

Aztán kiviszi a szendvicset a Tompkins Square Parkba, ami egy elég szép park, bár gyalog kissé messze esik a lakásától, és ott eszi meg.

Rebecca már alig várja, hogy elkészíthesse a szendvicset.

Menjél, egyél egy szendvicset!

És itt ért véget a szöveg. Lapoztam, de a Szép napok könyvének minden egyes oldalán egyetlen mondat ismétlődött újra és újra: Menjél, egyél egy szendvicset!

Mit lehet ilyenkor tenni? Az a minimum, hogy az ember meg akarja nézni, tényleg egy Rebecca nevű lány fogja-e összerakni a szendvicsét.

A gimi óta az édes hagymás csirke teriyaki a szendvicsem, és ezt April tudja rólam… gondolom. Ezért merült fel bennem, hogy talán April írta a könyvet. Vagy valaki, aki egyszer látta, hogy ilyen szendvicset rendelek. Mindenesetre a megérzésem azt súgta, April az. Egyértelműen olyan volt, mintha az ő szavait olvasnám.

Érthető módon a gondolataimba merültem a Subway felé vezető úton, ez lehet az egyetlen oka annak, hogy elsétáltam a New York Carl hűlt helyén álló emléktábla mellett. Korábban magamnak sem vallottam be, de valószínűleg addig kerültem ezt a környéket.

Az emléktábla egyszerű, bronz négyzet volt az aszfalton, és csak annyit véstek rá: ITT ÁLLT NEW YORK CARL. Valaki nemrég egy szál rózsát helyezett rá, amit még senki sem rúgott odébb véletlenül. Valahol úgy éreztem, a rózsa szép gesztus, de közben azt is gondoltam, idegeneknek nincs joguk gyászolni Aprilt. Ő az én barátom volt, nem az övék. Pontosan ez volt a probléma, hogy a világon mindenki rohadtul azt hitte, April May az övé. Pedig csak azt a karikatúrát ismerték, amelyet ő alkotott meg a számukra. Felpillantottam, és láttam, hogy valaki lefényképez a telefonjával.

– Jaj, ne már! – kiáltottam, amit rögtön meg is bántam, és határozott léptekkel átkeltem a Lextingtonra. Közben arra gondoltam, talán írtam valamikor a Twitteren arról, mennyire szeretem az édes hagymás csirke teriyakit, és valaki megjegyezte ezt az infót, hogy most felhasználhassa ehhez a szépen kidolgozott szívatáshoz.

– Húszcentis édes hagymás csirke teriyakit kérek olasz alappal – mondtam a subwayes nőnek. Amióta a környékre költöztem, már vagy tucatszor rendeltem tőle ilyet. Huszonéves volt és, nem tehetek róla, eltöprengtem rajta, vajon milyen etnikumhoz tartozhat. Az arca ázsiai származásra vallott, de sötét volt a bőre, és nem ismertem fel azonnal az akcentusát.

A névtábláján az állt, „Becky”.

– Kis Rebecca? – kérdeztem, miközben beütötte a pénztárgépbe a zöldséget, amit kértem. Megdöbbentette a kérdés, az agyában a kerekek szemmel láthatóan átváltottak üzlet üzemmódból vásárlóval csevegő üzemmódba.

– JA! – nevette el magát. – Azt hittem, azt mondod, hogy én vagyok kicsi egy Rebeccához képest, és, mondom, tökéletes a magasságom. – Megint nevetett. – Igen, a szüleim azért neveztek el Rebeccának, mert úgy gondolták, hogy egy amerikai lánynak teljesen jó név a Becky.

Gyorsan, líraian beszélt. Nem volt erős az akcentusa, de azért ott volt. Talán brit?

– Hát, Becky, szerintem te egy átlagos magasságú Rebecca vagy.

– Köszönöm, legyen szép napod, Andy, örülök, hogy újra láttalak.

Már nem furcsálltam, hogy vadidegen emberek tudják a nevemet, de most úgy éreztem, itt a lehetőség, hogy feltegyek még néhány kérdést.

– Te, Becky, kérdezhetek egy furát? Előfordult már, hogy valaki bejött ide, és utánam érdeklődött? – Kicsit elpirultam, mert az én fülem is azt hallotta ki a kérdésből, hogy azt hiszem, sokkal híresebb vagyok, mint amennyire.

– Nem, de úgysem mondanék senkinek semmit, ha ez megesne.

– Láttál már ehhez hasonló könyvet? – kérdeztem, de rögtön eszembe jutott, hogy a könyv direkt kérte, senkinek se meséljek róla. Ez most mesélésnek számít?

Szkeptikusan méregette a kötetet, majd alaposan megfontolta a válaszát:

– Nekem úgy tűnik, ez egy könyv. Megnézhetem közelebbről?

– Nem – dadogtam. – Mármint, ha nem ismerős, akkor nem ismerős. Nem baj. Nagyon köszönöm.

Elég sokáig tartott az út a Tompkins Square Parkig. Biztosra vettem, hogy kihűl a szendvicsem, mire odaérek, de örültem, hogy a szabadban lehetek.

Az élet megváltozott, de New York azért New York maradt. Senki sem kattintott fel semmilyen kapcsolót, amikor meglátogattak minket az idegenek. New York látványra, hangra és szagra ugyanaz maradt. Hosszú cikkek fejtegették nagy boldogan, milyen lesz az a generáció, amely a Carl utáni világban nő fel, mennyire lesz más a látásmódjuk a munkától a márkás fogkrémig mindennel kapcsolatban. Ki tudja, lehet, hogy tényleg más lesz, de New York akkor is ott lesz nekik, hogy kivetíthessék rá az álmaikat.

Azon töprengtem, lehet, hogy a környezetünk állandósága miatt azt hisszük, hogy a valóság is állandó, és magunk is azok vagyunk.

Ezt a gondolatot eltettem későbbre, hátha jó témája lenne egy videónak, vagy legalább egy instagramos posztnak.

Amikor a parkba értem, azt tettem, amit mindenki más is: figyeltem az embereket. Az East Village még mindig furcsa egy kissé, még évtizedekkel a fejlesztések után is. Igaz, több bébiszitter jár erre, mint különc, de azért még jól lehet itt figyelni az embereket. Letöröltem a kezemről a hagymaszószt, összegyűrtem a papírt, és elsétáltam a legközelebbi szemeteshez. Azt terveztem, kidobom a szendvics papírját, aztán ránézek az e-mailjeimre, de ekkor észrevettem, hogy egy vékony, barna, vászonkötéses könyv csücske lóg ki a kukából.

Kihúztam belőle.

SZÉP NAPOK KÖNYVE, MÁSODIK RÉSZ, állt a borítóján.

MIRANDA

8.6K upvote – reddit.com/r/pics – posztolta u/nemtudommilegyek

„Elmentem megnézni New York Carl hűlt helyét, és Andy Skamptbe botlottam.”

MIRANDA

REJTÉLY SZÁMOMRA, mások hogyan döntik el, mi kerüljön bele egy könyvbe. Egy tudományos munka esetében az ember nem hagy ki részleteket, mert azzal csodálatosan könnyen el lehet érni, hogy visszadobják a dolgozatot. Pontosan megválogatott szavakkal pontosan le kell írni, mi történt, és a lehető legkevesebb szubjektivitást szabad belevinni. Ilyen kommunikációhoz szoktam, és finoman bár, mégis határozottan értésemre adták, hogy ez ebben a helyzetben nem jöhet szóba, én pedig tudom, mennyire fontos, hogy bízzunk a szakértőkben. Állítólag nekem kell eldöntenem, mi érdekes és/vagy fontos, tehát gyakorlatilag minden egyes leírt szóval egyre idegesebb leszek. Jó móka lesz ez.

Szerencsére Maya és Andy nyitotta a sort, úgyhogy ott kezdem, ahol Andy abbahagyta, tehát kábé ott, hogy küldtem egy üzenetet a csoportunkba, amelynek tagjai Maya, Robin és (igen, még mindig) April voltak. Nem éreztük helyesnek, hogy új csoportot nyissunk nélküle.

Miranda: Andy jelenleg a Reddit címlapján látható.

Andy: A jóságos úristenit már, mit csináltam?

Miranda: Elmentél Carl emléktáblájához, és… szomorúan néztél. Valaki lefotózott.

A képen Andy szomorúnak tűnt, elmélázott, miközben körülötte nyüzsgött a város. Jó kép volt.

Andy: Jesszusom, csak a kibaszott Subwaybe mentem, és megálltam kábé öt másodpercre.

Robin: Senki sem akar cikizni, csak olyan szomorú ez a kép.

Maya: Hát, igen, szerintem is.

Kizárt dolog volt, hogy Maya után egyből én írjak. Egyrészt sohasem fog elmúlni a kínos érzésem, amiért összejöttem Aprillel, másrészt Maya másként kezelte April eltűnését, mint mi, többiek. Én visszamentem Berkley-re, hogy a doktorim befejezésével tereljem el a gondolataimat. Andy főállású híres ember lett, és Robin volt a menedzsere. Mi folytattuk az életünket, de Maya nem. Ő nem tett le arról, hogy valahogyan April nyomára bukkanjon, és bár nem akart mindenképpen lelkiismeret-furdalást ébreszteni bennünk, egyértelműen csalódott volt.

Andy: Most jártam ott először. Azt hiszem, eddig kerültem a helyet. Még le is ugattam a pasit, mégis kitette a képet. Édes istenem.

Maya: Hát, úgy néz ki, te lettél az új szomorú Keanu… van ennél rosszabb sors is.

Robin: Igyekeznünk kell kapcsolatba lépni belső Keanunkkal.

Ez most hülyén hangozhat, de még mindig úgy éreztem, nem illek a többiek közé. Nem tudom, velem volt-e a baj, vagy tényleg ezt a jelet kaptam tőlük, de még mindig inkább tiszteletbeli tagnak éreztem magam, mintsem igazinak. Egyszerűen nem voltam olyan menő, mint bármelyikük.

Maya: Láttátok már a PP-ről szóló riportot? Konkrét rémálom.

Robin: Igen, és kicsit bíztam benne, hogy senki más nem szerez róla tudomást.

Andy: Az emberek még mindig erről a szarháziról beszélnek?

Miranda: Én nem láttam. Link?

Így történt, hogy a laborban, a gázkromatográfiás/tömegspektrometriás műszerem fölé görnyedve bámultam a telefonomat, és felfordult a gyomrom.

PETER PETRAWICKI SAJNÁLJA, ÉS NAGY HÍRE VAN

Peter Petrawicki továbbra is úgy érzi, egyszerre hős és főgonosz, azonban egy életre leszámolt az öltönyökkel és a tévészereplésekkel, hogy Puerto Rico egy tengerparti településére költözzön. Remekül érzi magát ebben a társadalomban, ahol valamivel kevesebben ismerik fel, és sokkal kevesebb felkérést kap. Daiquirit szürcsöl rövid ujjú ingben, amikor először ülünk le beszélgetni. A spanyol nyelvleckéitől és az új, tengerparti házától hamar eljutunk odáig, milyen vegyes érzelmei vannak a kultúra kapcsán, amelynek nemcsak része, de részben létrehozója is volt.

– Nem tudtam, mit teszek, fogalmam sem volt, mennyi elfojtott gyűlölet gyülemlett fel az országban. Nagyon bánom a történtek nagy részét, de ez nyilvánvaló. Annak nagy részét is bánom, amit mondtam.

Szemmel láthatóan nem könnyű számára a beismerés. Petrawicki mindig is hevesen ellenezte a cenzúrát, még az öncenzúrát is. Csak néhány órán át beszélgetünk, mégis legalább fél tucatszor említi a „gondolatok szabad piacát”. Végül azonban nekem kell szóba hoznom Aprilt.

– Nagyon tiszteltem Aprilt. Ez azóta sem változott – mondja Petrawicki. – Úgy gondolom, szükség volt a mi vitánkra. Nem akartam, hogy bárki is bántsa őt. Az, hogy azok az emberek [itt April elrablóira utal] végül is ilyen szoros kapcsolatban álltak a Védelmezők ideológiájával, folyamatos önmarcangolást okoz bennem, és ezzel hátralévő életem minden egyes napján küzdeni fogok.

Letettem a telefonomat, és felálltam. Augusztus ötödike után, amikor is April és a Carlok eltűntek, nem nevezte magát Védelmezőnek, aki jót akart. Az FBI elkapta a gyújtogatókat, akik lángba borították a raktárt, és ezek az emberek egyértelműen és büszkén vállalták, hogy Védelmezők. A mozgalom még mindig létezett, de csak a legrémisztőbb, legszélsőségesebb tagok hívták magukat továbbra is Védelmezőknek. Privát chatszobák mélyén, szánalmas üzenőfalakon működtek, és beszivárogtak a mozgalomhoz lazán kötődő, dühös YouTube-csatornákra. Én mindezt nagyon-nagyon igyekeztem kizárni a tudatomból, és próbáltam egyáltalán nem foglalkozni velük.

Azonban akadtak olyanok is, akik korábban Védelmezők voltak, viszont többé nem kértek ebből a címkéből. Ők nem voltak gyilkosok, csak úgy gondolták, April áruló volt, és jobb is, hogy meghalt. Ők személy szerint nem ölték volna meg, és iszonyú, hogy valaki megtette, de azért nem szomorkodtak, amiért eltűnt a föld színéről. Már ha eltűnt. Sokan úgy hitték, még mindig köztünk jár, és árt az emberiségnek, és sokan szintén ugyanezt hitték. Nekem csak annyi kontrollom volt a világ fölött, amennyit a Som adott, ahol az April-ellenes konteókat nem tűrtük meg. De az összes többi platformon? Szerintem ezek az emberek úgy lehettek vele, mi baj lehet abból, ha egy halottat támadnak.

Már nem én irányítottam a Somot. Komolyan felmerült, hogy egyszerűen megszüntetjük az egészet, végül is azért hoztuk létre, hogy segítsünk megoldani egy olyan álom rejtvényeit, amelyhez többé nem fértünk hozzá. April eltűnése után elmúlt belőlem a szenvedély, amellyel vezettem ezt a közösséget, és, őszintén szólva, fel sem fogtam, milyen óriásivá nőtte ki magát, és milyen sok szálon kötődnek egymáshoz a tagok.

De a felhasználók egyértelműen jelezték, hogy ez a dolog túlnőtt az Álmon. Sokan simán alternatív közösségi oldalnak használták, amelyben az volt az egyedi, hogy alkalmas volt nyomozói munka végzésére. Újságírók ide szervezték ki a témáikhoz szükséges kutatásokat, a konteósok itt szereztek további nyomokat, és persze ott voltak még a realityjátékok is. A játékosok új típusa végtelenül hasznosnak találta a Somot, és boldogan kifizette az alacsony havi díjat annak érdekében, hogy életben tartsa a szolgáltatást.

Így hát nem szüntettük meg, de nekem ott kellett hagynom. Nem is tudom, miért. Talán azért, mert egy start-upot vinni rémesen kimerítő, de miután drámaian csökkent a tét, nem is voltam már olyan motivált, mint azelőtt. Ennél is fontosabb, hogy vissza akartam kapni a régi életemet. Nem azért, mintha hiányzott volna, hanem azért, mert nem volt olyan fájdalmas, mint az új. Így hát átadtam a stafétabotot, és visszautaztam Berkeley-be.

Általában nem fogadják tárt karokkal az egy évre felszívódó doktori hallgatókat, de dr. Lundgren, a témavezetőm még csak be sem töltötte egészen a helyemet. Valamennyire tartottuk a kapcsolatot, és azt mondta, meghagyja nekem, mert a kutatásom nagyon ígéretes. De vajon valóban az volt? Fejlődő területen kutattam. Tudom, ezt a legtöbb kutatásról el lehet mondani, de az enyém nem volt paradigmaváltó, én csak hozzátettem a már meglévő tudáshoz. Minél többet gondolkodtam ezen, annál inkább úgy éreztem, hogy azért sokkal megértőbbek velem az emberek, mert sok nagy, nyilvános dolgot tettem, és kicsit híres lettem. Olyasmi érzés volt, mintha csalnék.

Nem hibáztatom Aprilt, amiért semmit sem mesélt önöknek arról, mivel is foglalkozik a doktori kutatásom, de alapvetően… oké, nekem ezek az „alapvetően” kezdetű mondatok nem mennek. Tudják, a számítógépes chipeket szilícium félvezetőkből készítik. Nos, van egy csomó másik anyag a szilíciumon kívül, amit ugyanígy lehet használni, és mindegyiknek más előnyei vannak. Az egyik olcsóbb, a másik rugalmasabb, a harmadik vékonyabb, satöbbi. Én egyfajta szerves félvezető zselén dolgoztam. Az volt a cél, hogy ne pusztán rugalmas legyen, hanem vizenyős és nedves is. Ez csak egy dologra használható igazán jól: arra, hogy élő testekbe ültessék be.

Berkeley-ben, a Kaliforniai Egyetemen a kutatók régóta azon dolgoznak, hogy apró szenzorokat és idegstimulátorokat hozzanak létre, amelyeket be lehet ültetni emberekbe (bár eddig inkább csak patkányokon próbálták ezt ki). Csakhogy egy chip nem lehet akármilyen kicsi, és egyébként is kényelmesebb lenne, ha jobban hasonlítana valami puha, szerves anyagra.

Nagyon nehezemre esik befejezni a magyarázást, de, gondolom, értik a lényeget: vizenyős számítógépes chip, amit élő organizmusokban lehet használni, tehát például lehet bennünk egy apró okosóra, ami valós időben ad információt arról, zuhanóban van-e a vércukrunk, vagy éppen szívrohamunk van-e. Az én kutatásom lényege az volt, hogy jeleket kapjak az idegrendszertől, ugyanakkor jeleket adjak le felé. Elképzelhető volt, hogy a kutatásom érdekes legyen a diagnosztikától az orvosi képalkotáson át a prothetikáig, és egyszerűen nem bírtam rávenni magamat, hogy a legkevésbé is érdekeljen.

Berkeley-be érkezve azt fedeztem fel, hogy a laboromat csak részben szedték szét a kollégák, akiknek kellettek az eszközeim a saját kutatásaikhoz. Egész gyorsan össze tudtam rakni a felszerelésemet. De azt, ami korábban olyan izgalommal töltött el, most csak látszatmunkának éreztem. Az a tudat, hogy az univerzumban létezik egy annyira elegáns és hatalmas technológia, mint Carlé, azt az érzést keltette bennem, hogy egy köveket összeütögető majom vagyok. Biztosra veszem, hogy ezt részben a gyász okozta, de benne lehetett a Carl utáni depresszió is, amivel sokan küzdöttünk.

Aznap, amikor elolvastam azt a cikket Petrawickiről, éppen lézersugárral illesztgettem össze a kis zselédarabkáimat, hogy tökéletes helyre tologassam a szennyeződéseiket, mielőtt még megkötne a zselé. Gyakorlatilag tortazselét gyártottam, csak ebben nem körte volt meg mályvacukor, hanem egy csomó atom. És lézerrel dolgoztam.

Ez sokkal menőbben hangzik, mint amilyen valójában volt. Valaki megépítette a lézerrobotot, az én laborom csak megvette. Én mindössze utasításokat tápláltam be a programba, amely a lézert irányította. Ez nem erőltette meg különösebben az agyamat, úgyhogy a gondolataim állandóan visszakalandoztak a cikkhez és Peter Petrawicki új, tengerparti életéhez. Most bűnbánatot gyakorol ez a pasas? Nagyon kedves tőle, hogy bocsánatot kér egy újságírótól, aki éppen benyalós cikket ír róla. Vajon bocsánatot kért April szüleitől is? Andytől, Mayától és Robintól? Na és tőlem? Nyilván elkerülte a figyelmemet az e-mailje. Azt is jó hallani, neki milyen sokat kell küszködnie. Az embereknek pont emiatt kellene aggódniuk.

Természetesen leálltam a CAD programból kieső számok bepötyögésével, és visszatértem a cikkhez. Így folytatódott:

Peter Petrawicki nem lett más ember. Motivált, magabiztos, és meggyőződése, hogy aki a szerinte helyes utat akadályozza, az veszélyes. De most, hogy nem ólálkodnak az utcákon a Carlok, más aggasztja. Megkérdezem, mi a legnagyobb félelme, és teljes fél percig hallgat, mielőtt felelne.

– Amikor bejött, találkozott Taggarttal. – Arról a kutyáról beszél, amelyet nemrégiben fogadott be. Közepes termetű, közepesen szőrös, középbarna, közepes képességű eb. Ha volt is fajtatiszta kutya a vérvonalában, az sok generációval ezelőtt volt. – Imádom őt, és szerintem jó élete van, mindenképpen jobb, mint mielőtt megismertük egymást. Naponta kétszer megetetem, szaladgálhat a parton, és összebújva tévézünk. Taggart élete elrendeződött. Ha pedig majd sokat betegeskedik és szenved, én fogom eldönteni, mikor kell elpusztulnia, mert ez a helyes lépés. Neki eszébe sem jut megkérdőjelezni az életét. Mindent elfogad, bármi történjék is vele, legyen bár jó vagy rossz, mert el sem tudja képzelni, hogy bármi ráhatása lehetne a saját sorsára. Ha majd utoljára megyünk az állatorvoshoz, fogalma sem lesz, mi történik vele. Csak elalszik, és az is csak egy újabb esemény lesz az életében.

Egy darabig csak ültünk. Hallgatott, bár nem igazán értettem, hová akar kilyukadni ezzel a szomorú, kutyás történettel.

– Attól félek, hogy mi is ilyenné válunk. Félek, hogy kiszervezzük az elégedettségünket, és az életünket beszippantja az a semmi, amit a videójátékok, a tévé és a sokkolóan valósághű, virtuális pornográfia jelent. Mindig elégedettek leszünk, és sosem törekszünk majd semmi előremutatóra. A társadalom kopik, és egyértelmű a Carlok hatása, gondoljunk róluk bármit is. Elveszítettük az irányt, többé nincs jövőképünk.

Olyan érzésem támad, hogy ezt a beszédet máskor is megtartotta már.

– Nem hiszem, hogy az elmúlt kétszázezer év emberi szenvedésének úgy lehet a legsikeresebben értelmet adni, ha a mai ember kutyamódra él: elfogadja, hogy amit kaptunk, az mind megkérdőjelezhetetlenül elkerülhetetlen, és, amikor majd elveszik tőlünk, az is csak az élet része lesz. Én kész vagyok éppen olyan keményen küzdeni, mint ahogy az őseim tették, hogy életben tartsam a vérvonalamat, és lehetővé tegyem saját magam létezését. Nem muszáj harcolnom. – Itt a daiquirire mutat. – De tartozom ezzel mindazoknak, akik előttem éltek, és mindazoknak, akik utánam fognak jönni. Tartozom nekik annyival, hogy előreviszem az emberiséget, vagy akár újra is definiálom, mit jelent embernek lenni.

Hazudnék, ha azt állítanám, hogy nem lettem csupa libabőr a monológ végére.

Olvasás közben én is csupa libabőr lettem. Mint amikor az ember az éjszaka közepén kimegy pisilni, és hirtelen azon kapja magát, hogy nem biztos benne, nincs-e valaki a házában. A cikk még folytatódott, kivesézte PP ideológiáját, de végül csak elérkezett a lényeghez. Vagy legalábbis nagyon közel került hozzá.

Peter háza nemcsak egy ház, hanem egy épületegyüttes része. Találhatók itt szállók a dolgozók számára, irodák, szervertermek és laboratóriumok.

– Itt folyik a bányászat. – Egy óriási, ablaktalan, salakbeton falú épület felé int. A kriptovaluta-bányászatra gondol. – Mielőtt előállunk az első ajánlatunkkal, szeretnénk nagy készletet felhalmozni, amely képes lesz ellátni a szolgáltatásunkat.

A találkozó alatt végig csak „szolgáltatásunk”-ként emlegeti. Nem egyszerűen szokatlan az, hogy egy olyan szolgáltatásról írok vezércikket, amely titkos, és még nem dobták piacra. Ilyesmit sosem tennék, és ha mégis megtenném, a szerkesztőm azonnal kirúgna érte. Csakhogy Peter Petrawicki „szolgáltatásába” a világ leggazdagabb és legbefolyásosabb emberei is befektettek. Kezdetnek egymilliárd dolláros tőkét gyűjtött össze. És nem egyedül dolgozik. A neurofiziológia, a sejtszintű idegtudomány, a kvantuminformatika, a tranzisztorok, a biomedikus mérnöki tudomány, az optoelektronika, az optogenetika, az adattudomány, a mesterséges intelligencia és a robotika több kutatója is otthagyta stabil egyetemi állását vagy biztos pozícióját a Google-nél, a Microsoftnál és az Apple-nél, hogy Peter Petrawickinek és partnereinek dolgozzon.

Sok hasznos gondolattal hagyom magam mögött Puerto Ricót, de leginkább zavarodottságot érzek. Dr. Kress neurológia területén szerzett érdemei elvitathatatlanok, de attól még összetett és ellentmondásos személy marad. Ez Mr. Petrawickire is igaz. Mindenképpen szokatlan kombináció egy celebstátuszú tudós és egy celebstátuszú szakértő párosa, de lehet, hogy – egy realityket bemutató tévécsatorna elnökéhez hasonlóan – nem is olyan meglepő, mint első pillantásra gondolnánk. Nem vehetem biztosra, hogy ez az egész ügyködés nem valami óriási átverés. Amikor rákérdeztem, Peter nem is próbált meggyőzni ennek ellenkezőjéről. Ehelyett újdonsült nyugalommal adott tőle megszokott módon frappáns választ: „Ha valós, ha nem, akárhogy is, mindenképp nagy durranás lesz.”

Talán el tudják képzelni, mennyire felzaklattam magam, mire a cikk végére értem. Nem is az zavart elsősorban, hogy Peter Petrawicki volt ennek a bájos kis cikknek a szimpatikus főhőse, hanem az, hogy úgy győzött, hogy közben April meghalt. Mindent megkapott, amire valaha is vágyott, vagyis többnyire más fehér hapsik veregették vállon, amiért olyan nagyszerű. A reakcióm nem a düh volt, hanem a vegytiszta, izzasztó aggodalom.

Az okok nagy részét nem is kell elmagyaráznom. Rossz volt bármi mást hallani Petertől azon kívül, hogy „elcsesztem, és tartozom annyival a világnak, hogy csendes, feltűnésmentes életet élek, és pénzzel támogatom a világban működő egészségügyi jótékonysági szervezeteket”. De volt más okom is. Volt némi elképzelésem róla, miféle-fajta tudományos előrelépéshez kellhet az a sokféle tehetség, amelyet Petrawicki magához vonzott, és egy csomó dollármilliárdos érdeklődését is felkeltette.

Többször is újraolvastam azt a bekezdést, amely arról szólt, milyen tudósokat keres a csapatába, és igyekeztem döntésre jutni azzal kapcsolatban, vajon csak a mély elfogultság mondatja-e velem, hogy többet tudok, mint amennyit, de nem. A szívem hevesen vert, és izzadt a hónaljam, mert rájöttem, milyen „szolgáltatással” készül Peter Petrawicki.

ANDY

KIVETTEM A SZEMETESBŐL a könyvet, elolvastam a borítóra írt szavakat, aztán jött minden szokásos klisé – „a szívem a torkomban dobogott” és „diónyira zsugorodott a gyomrom”. Sürgősen vécére kellett mennem. Megindultam arrafelé, amerre a legközelebbi Starbucksot sejtettem, közben kinyitottam a könyvet, és olvasni kezdtem.

Ez volt az első sor:

Van egy mosdó a parkban. A kosárpályák melletti téglaépületben.

Ettől még jobban bepánikoltam, viszont a vastagbelem is a végét járta. Becsuktam a könyvet, és félig futva igyekeztem a téglaépülethez, amelyben valóban volt egy nyilvános vécé. Amikor megláttam a szürke csempés, piában úszó undormányt, már azt kívántam, bárcsak megkockáztattam volna, hogy odaérek a Starbucksba. Beslisszoltam az egyik fülkébe, és amikor már biztonságosnak éreztem, megint kinyitottam a könyvet.

Csak segíteni akarok, esküszöm. Tudom, hogy ez nagyon sok most neked. De az a lényeg, hogy mindig csak egy kicsit adok abból, amire szükséged van, legyen az egy séta, egy szendvics vagy útbaigazítás a legközelebbi mosdóhoz. Tudom, nem érted, ez most mitől olyan rettenetesen fontos, de semmilyen küldetés nem sikerülhet emberek nélkül, és semelyik ember nem élhet úgy, hogy néha nem látogatja meg a mosdót. Megértem, hogy most még nem igazán bízol bennem. Rendben van. Éppen ez az oka annak, hogy most ennyire apránként adagolom az információt. Tovább fogsz olvasni, akkor is, ha azt mondom, hogy ne, ami ártana a folyamatnak. Adj nekem egy esélyt, és bizonyítok!

Ugye, hogy jobban érzed magad egy nagy séta után? Bocs, hogy rád ijesztettem ezzel a szemetesben bujkálással.

Az agyam mindent elkövetett, hogy ezt az egészet utcai bűvésztrükké, szívatós videóvá vagy a maga szüleményévé tegye. Úgy éreztem, mindez lehetetlen, de nyilván nem volt az, mert folyamatosan történt. Kivéve, ha nem is. Kivéve, ha agydaganatom van, vagy csak álmodom. De aztán eszembe jutott, hogy az álombeli agyam sosem tenne ki olyan szagoknak, mint amilyeneket abban a vécében tapasztaltam. Ismét a könyvre pillantottam.

Most, hogy kicsalogattunk otthonról, és bebizonyítottuk, hogy ezt a dolgot érdemes komolyan venned, valami furcsát fogok kérni tőled. Szereztem neked két jegyet a STOMP-ra. Tudom, ostobaság, de menj el, és keress valakit, aki veled megy! Amikor véget ér a műsor, amelyről a coloradói Denverben élő David azt írta, „életem egyik legjobb előadása”, folytathatod ezt a könyvet. De addig ne tedd. Menj el a STOMP-ra, és vigyél magaddal valakit, mert néha jó dolog turistának lenni a saját városodban.

Itt ért véget az oldal. Óriási volt a kísértés, hogy lapozzak. Vagy ugyanaz a sor ismétlődik újra és újra, vagy tényleg meglátom, mi jön. De ekkor feltűnt, hogy motoszkál bennem egy gondolat. Ha elhívnék valakit a STOMP-ra, mégis ki lenne az?

Azon személyek listája, akik éppen New Yorkban tartózkodtak, és akikkel szerettem volna megnézni egy hülye előadást… pontosan nulla elemből állt. Ez azért fájt. Megkérhettem volna Jasont, a lakótársamat, aki egyben a podcastszerzőtársam is volt, valamint néhány hónapja már az egyetlen közeli barátom a városban. Viszont Jason hangosan és gonoszul röhögött volna, ha azzal álltam volna elé, hogy van két jegyem a STOMP-ra, és vele szeretnék elmenni.

Így hát ültem a Tompkins Square Parkban, és nagyon törtem a fejem, hátha eszembe jut valaki… bárki ismerős.

Amikor megkaptam az első felkéréseket, hogy tartsak beszédeket különböző egyetemeken, megkérdeztem a kis csapatunkat, szerintük elvállaljam-e, és akkor Maya olyat mondott, amit akár a kézfejemre is tetoválhattam volna: „tudsz nekik olyat mondani, amitől jobban érzik magukat?”

Szeretném megjegyezni, hogy ez pusztán azért lett a mantrám, mert szerettem volna segíteni az embereknek, hogy jobban érezzék magukat, és egyébként meggyőződésem volt, hogy csak ez működhet. Nem egészen adtam önmagamat – a híres embereknél ez így van. Azt kellett hoznom, amit az emberek elvártak: a szomorú, okos kockát, aki most veszítette el híres és karizmatikus, egyben legjobb barátját. Olyan márka kellett, ami illik ehhez.

Bizonyos mértékig be is jött. Ezzel nem lehetett rekordmennyiségű követőt szerezni a Twitteren, de az egyetemek azt akarták, hogy valaki előremutató beszédeket tartson náluk. Az emberek olyan tekintélyt kerestek, aki mond nekik valamit, aminek legalább egy kicsi értelme van. Azt hiszem, én tekintélynek számítottam, mert én voltam az idegenek eltűnt küldöttjének gyászoló legjobb barátja, és Maya tanácsával megkaptam azt a szemszöget, amelyre szükségem volt.

Viszont hivatásos „gyászoló barátnak” lenni nem éppen a legtutibb módja a barátkozásnak. Egyébként sem volt szükségem különösebb külső megerősítésre. Nagyrészt azért hallgatunk a barátainkra, mert célt adnak nekünk. Ha más módon biztosítjuk, hogy legyen célja annak, amit teszünk, akkor a barátságaink könnyen elsorvadnak. Ezért is izoláló hatású a siker. Ezt egy szakértőtől tanultam.

Legalább annyi eszem volt, hogy ne költözzek be egyedül egy luxuslakásba. Megtartottam a lakótársamat, mert valamiképpen kötődni akartam a régi életemhez. Ez iszonyú jó döntésnek bizonyult. Jason laza, irtó jó humorú, hatalmas kocka, és meglepően ambiciózus. Odavan a boldogságtól, amiért a hírnevemtől sikeresebb lett a hülye podcastunk, és szerintem talán soha fel sem merült benne, hogy szívességet teszek neki azzal, hogy nem szállok ki a projektből. A Hullafigyelőt (a podcastunkat, amely a tévés és mozifilmes halálesetekről szól) elvállaltam, szeretem csinálni, és általa még egy szállal kötődöm valamihez, ami April halála előtt is volt, még mielőtt híres lettem, és mielőtt megtudtuk, hogy léteznek idegenek.

Hálát adok az égnek Jasonért, de arról szó sem lehetett, hogy vele nézzem meg a STOMP-ot.

Éppen itt tartottam a gondolatmenetben, azon morfondíroztam, hogy csak New York legnagyobb kockája ment meg a teljes izolációtól, amikor besétáltam a Subwaybe, és megkérdeztem Beckyt, eljönne-e velem a STOMP-ra.

– Ez fura volt, de azért jól éreztem magam, Andy – mondta utána, miközben a vonat felé sétáltunk.

– Rebeccának vagy Beckynek szólíthatlak? Bocs, hogy csak most kérdezem meg.

Könnyeden felnevetett.

– Nekem mindkettő jó, de a szüleimen és a főnökömön kívül mindenki Bexnek szólít. – Ahogy kimondta, teljesen természetesnek tűnt. Illett hozzá.

– Ez tetszik. X-szel írod?

– X-szel – bólintott, majd: – Valamikor majd elárulod, miért hívtál el a STOMP-ra?

– Valamikor majd elárulod, miért mondtál igent?

Megint nevetett.

– Ezt hogy érted?

– Úgy, hogy tök szánalmas dolog elhívni valakit, akit konkrétan azért fizetnek, hogy kedves legyen, és komolyan mondom, el sem hiszem, hogy megtettem.

– Oké, de nem mondom meg, miért mondtam igent. – Nem tudtam eldönteni, hogy most flörtöl vagy gonoszkodik. – Szóval miért hívtál el?

– Már mondtam, hogy az egyik barátom vette a jegyeket, és nem lehetett visszaváltani őket. Két jegy volt, én meg nem akartam egyedül menni.

– De ez egy nagyváros, és te híres, gazdag srác vagy, Andy. Van még itt más ember is a subwayes Rebeccán kívül.

– Nem sok mindenkit ismerek – vallottam be.

– Az teljességgel lehetetlen. – Kissé hivatalosnak éreztem azt, ahogy ezt mondta, és arra gondoltam, talán az akcentusa az oka, de azt is el tudtam képzelni, hogy ezzel jelezni akarja, tisztel engem mint közszereplőt, és mert nem lehettem benne biztos, melyikről van szó, aggódtam, hátha nem tekint magával egyenrangú félnek.

– Én…

– Nem kell magyarázkodni – szakított félbe komolyan.

– Nem – álltam meg. A nap már lement, de a járdán még nyüzsögtek az emberek, úgyhogy félrehúzódtunk egy bodega napteteje alá. – Én már nem ismerek itt senkit. Van egy lakótársam, ő az egyetlen barátom. April összes barátja maga mögött hagyta ezt a várost… a történtek után. Amióta beszédeket tartok, nem sok időt töltöttem egy helyen. Sokan akarnak beszélgetni velem, de mindig úgy érzem, akarnak tőlem valamit. Úgy éreztem, hogy te… igazi ember vagy, egy vicces és kedves ember. – Azt nem tettem hozzá, hogy édes, mert az túl sok lett volna. – Gáz emiatt vinnyogni, de ahányszor odamegyek valakihez, tudom, hogy az illető feltehetőleg élete végéig emlékezni fog a beszélgetésünkre. Rohadt nagy rajtam a nyomás. Menő helyekre járok, menő emberekkel találkozom, nagyon igyekszünk jó benyomást tenni egymásra, majd egyedül megyek vissza a hotelszobámba, és megpróbálom nem egyedül érezni magam. Ne érts félre, szeretem csinálni. Király a kaja, ingyen van minden pia. Tök menő az egész. De akkor is te vagy hónapok óta az első ember, akivel egy óránál többet töltök, már a lakótársamon kívül.

Grimaszolt, de csak röviden, mintha elfogadná, amit mondtam, de nem örülne neki, és azt kérdezte:

– Megiszunk valamit?

Én meg, mint egy igazi hülye, azt bírtam válaszolni:

– Most nem akarok összejönni senkivel.

Na, erre már hosszabb grimasszal felelt.

– Nézd, srác – kezdte, és nem éreztem lealacsonyítónak ezt a megszólítást –, úgy érzem, sok mindenről szeretnél beszélgetni, és szerintem érdekes életet élsz. Elvittél arra a béna előadásra, ezért szeretnélek meghívni egy italra. Egy órán belül úgyis haza kell érnem, úgyhogy nem maradhatok sokáig. Mesélhetsz arról, milyen volt a heted, én is mesélek az enyémről, és utána valószínűleg mindketten jobban fogjuk érezni magunkat.

A hátizsákomban lapult egy látszólag érző könyv, és alig vártam, hogy visszavihessem a lakásba, és tovább olvashassam. Ez a könyv a jövőbe látott, és tudott ezt-azt a talán mégsem halott legjobb barátomról. De én inkább megittam egy italt Bexszel.

Egy órát beszélgettünk, és megtudtam, hogy Amerikában született, de a szülei Trinidad és Tobagóból jöttek. Mint kiderült, van ott egy kicsi, de jelentős kínai kisebbség, és ő mindent elmesélt róluk. Aztán valahogy szóba kerültek a diákkölcsönök, mire előkapott egy tollat, és kézzel kiszámolta a tanulmányai teljes árát, ha a Subwayben dolgozik, és ha nem. Megdöbbentett a különbség, ugyanakkor a matekos tehetsége is. Mesélt a bátyjairól, én meg az állandó szorongásomról: folyamatosan úgy érzem, túl sokat, ugyanakkor túl keveset teszek. Bevallottam neki, hogy szerintem nincsenek saját gondolataim, hanem csak új helyzetekre alkalmazom mindazt, amit mások már elmondtak, vagy több ember gondolatait mixelem. Azt is mondtam, hogy szerintem az emberek többségének szintén nincsenek önálló gondolatai, hanem ugyanazt csinálják, mint én, mégis folyton felbukkannak új gondolatok, amitől úgy érzem, mintha nem is egy egyén lennék, hanem csak egy óriási, egész fajra kiterjedő tudat egyik agysejtje. Ez az egész még csak eszembe sem jutott a beszélgetésünk előtt, és úgy éreztem, puhányság ennyit dumálni magamról, de tényleg segített.

Úgy repült el az egy óra, mintha csak öt perc lett volna. Elkísértem Bexet a metróállomásig, majd a fényárban úszó város közepén elolvastam a Szép napok könyvének következő oldalát:

Nagyon örülök, hogy jól érezted magad. Két dolgot kell megtenned, mielőtt lapozhatnál:

1. Vegyél százezer dollárnyi részvényt az IGRI-ben, és négy nap múlva add el.

2. Várd Miranda hívását, és mondd neki, hogy vágjon bele.

Ennyi. Becsuktam a könyvet, eszembe sem jutott lapozni.

MAYA

JEGYZŐKÖNYVRÉSZLET:
ZÁRT AJTÓK MÖGÖTT ZAJLÓ ADOMÁNYGYŰJTÉS A GEORGIAI DECATURBAN

William Casey szenátor: Nincs olyan világi intézmény vagy értékrendszer, amely jelét adta volna, hogy képes lenne fenntartani a társadalmi rendet. Állítólag a Carlok megölték istent. Én azt mondom, isten ölte meg a Carlokat. Isten véget vetett annak a zűrzavarnak, mi pedig nem a hitünk ellenére éltük túl, hanem éppen annak köszönhetően. A Carlok megjelenése próbatétel volt, és láttuk, milyen sokan elbuktak. Próbára tették-e az én hitemet is? Egyértelműen. Megtörték? Soha!

Azok, akik a megszállás nyomán eltévelyedtek, gyengék, de én igyekszem nem ítélkezni. Nem feledkeztünk meg rólatok. Azonban akik azt állítják, hogy Carl megölte istent, vagy – és megborzongok, ha csak ki kell ezt mondanom – a Carlok maga isten voltak… nos, ezek az emberek elvesztek. Egy lépéssel előbbre mentek abban az évtizedek óta tartó háborúban, amelyet a militáns szekulárisok a progresszivizmus álcája alatt vívnak a médián, a filmjeiken, az oktatási rendszeren és most ezeken a bálványokon keresztül.

Egy céljuk van: el akarják pusztítani a szépséget, amelyet mi felépítettünk.

MAYA

EGY CSOMÓ önsegítő szórólap állítja, hogy védőháló nélkül kell lógni a szakadék szélén ahhoz, hogy igazán nagy teljesítményre kényszerítsük magunkat. Ezt régen elhittem, mert van benne némi igazság. Ha a teljes képet nézzük, akkor persze a biztonság hiánya az embereket általában idegessé, ingerlékennyé és improduktívvá teszi. De az igaz, hogy ha pénzünk van, akkor kiélhetjük a legrosszabb ösztöneinket is.

A szüleimnek végső soron igazuk volt abban, hogy elvesztem. Azért kezdtek csevegésbe a vacsoránál, mert így akarták felvezetni azt a témát, hazaköltözzek-e vagy ne. De máshogy sült el: meggyőztek arról, hogy muszáj bebizonyítanom nekik, tévednek. Mindenkinek be kellett bizonyítanom, hogy nincs igazuk, és nem fogom többé az ágyban fekve várni, hogy felbukkanjon valami nyom a Somon. Ki kellett lépnem a világba, és saját nyomozásba fogni. Úgyhogy betettem a frissen szerzett, virágfölddel teli cserepemet a bérelt Nissan Frontier anyósülésére, bekötöttem, és Trentonba utaztam. Három, nyomozásra érdemes furcsaság is várt rám New Jersey-ben:

1. Egy csomó delfin felúszott a Delaware folyón, majd Trenton külterületén meghalt.

2. Több laborba is betörtek, ezek egyike Trentonban volt (a többi meg nagyon közel hozzá).

3. Dél-Jersey egyik részén az internetszolgáltató képtelen volt egyszerre néhány napnál hosszabb időtartamra működésre bírni a netet.

Ezek mindegyike kis színes volt a híradóban, és a Somon megjelenő elméletek az egész világot lefedték, én mégis ezeket a rejtélyeket éreztem leginkább valóságosnak.

Nem szívesen írom ezt le, mert apa is el fogja olvasni, de attól még igaz, hogy sosem lesz egészséges, ha az egyik szülőnk állandóan csalódik bennünk. A kérdés csak az, hogy ez egy egészségtelen súly, amellyel meg kell küzdenem, vagy egy egészségtelen üzemanyag, amely előrevisz. Eddigi életemben mindkettőre volt már példa, és ebben a konkrét esetben éppen üzemanyag volt.

Abban a néhány hétben vad dolgokat műveltem. Beszivárogtam a New Jersey-i Állategészségügyi Diagnosztikai Laborba, és rávettem egy belsőst, hogy meséljen nekem mindenfélét a delfinekről. És hogy hogyan? Nos, ez a húzás sokkal menőbbnek hangzik, mint amilyen. Azt hazudtam, hogy egy könyvhöz gyűjtök anyagot. Kiderült, hogy a delfinboncolási jegyzőkönyvek nem olyan hihetetlenül titkosak, és akik a boncolásokat végzik, nem sok alkalmat kapnak arra, hogy a munkájukról beszéljenek.

Az egyetlen hasznos információ, amelyet ezekből a beszélgetésekből nyertem, az volt, hogy fogalmuk sincs, miért úsztak a delfinek a halálba a Delaware-en. Mindegyikük éhen pusztult. Mintha csak féltek volna visszamenni oda, ahonnan jöttek.

Azoknak mondom, akik nem ismerik behatóan a Delaware-t, hogy ez a folyó választja el egymástól Pennsylvaniát és New Jersey-t, majd Delaware-t és New Jersey-t, mielőtt a Delaware-öbölbe torkollna. Nekem az volt az elméletem, hogy történt valami az öbölben vagy a folyóban, amely északra kényszerítette a delfineket, és aztán vagy megakadályozta, hogy délre menjenek, vagy ők érezték úgy, még az éhhalál is jobb, mint újra szembenézni azzal a valamivel.

És ha volt valami a folyó déli szakaszán, ami félelmet keltett bennük, nos, én meg akartam találni. Véletlen-e vagy sem, a delfinek halálának színhelyétől, Trentontól délre, a folyó partján, volt egy kisváros, Wolton. Ebben a városban az internet egyszerűen megszűnt létezni.

Ó, Wolton! Azt még meg tudtam volna emészteni, hogy Trentonba menjek, de az Upper East Side-on, egy gazdag családban nőttem fel, ezért nem szoktam hozzá a kisvárosi élethez. Villámgyorsan lefoglaltam a szállást az Airbnb-n, és nagyon szerencsésnek éreztem magam, mert Woltonban nem volt valami széles a kínálat, és azért is, mert nem lepődtem volna meg, ha a profilom alapján elutasítanak. A házikó egy kanyargós út mellett állt, az út túloldalán fák, bokrok és vadszőlő. Ugyanez a dzsungel vette körül a ház három oldalát. New Jersey az Egyesült Államok legsűrűbben lakott állama, ennek ellenére az első héten megtörtént, hogy bementem az erdőbe, mert kíváncsi voltam, milyen, és húsz perccel később már teljes pánikban voltam, hogy sosem találok ki belőle.

Wolton kocsival tíz percre volt a házikótól, de nem sok látnivaló akad arrafelé, kivéve, ha valakit érdekel a foltvarrás, a régiségkereskedés vagy a golf. Egy olyan nyomot követtem, amelyet egyre inkább megalapozatlannak éreztem. Dél-Jersey-ben foltokban működött a net. Voltak napok, amikor használhatatlanul lassú, máskor normális volt a kapcsolat, másnap meg egyáltalán nem lehetett csatlakozni. Ez már olyan régóta tartott, hogy hír lett belőle, és a Som felkapta, mert úgy érezték, ez is azt bizonyítja, hogy valami furcsa történik Philadelphia közelében.

Az Airbnb-n meghatározott bejelentkezési idő előtt érkeztem, ezért beugrottam a Dream Beanbe. Egészen hétköznapi kávézó volt, eltekintve attól, hogy minden vízszintes felületet elborított az egyiptomi giccs. A sarokban még árultak is… régiségeket? Abból az időből származott a sok eladásra kínált vacak, amikor Amerika rajongott Tutanhamonért és a szfinxért. Ezek a kacatok nem Egyiptomból származtak, hanem az ókori egyiptomi esztétika Jersey-ben tervezett, Ohióban gyártott, anglicizált megközelítései voltak.

Senki se higgye, hogy Kleopátrát meg a múmiákat festették fel a székekre. Ez a kávézó úgy nézett ki, mint egy sima kávézó, amit teleszórtak egyiptomi ihletésű kacattal.

Tulajdonképpen két dolgot vártam ettől a látogatástól: infót az internetkimaradásokkal kapcsolatban, valamint kávét. Egy álmos fejű, harmincas pasi fogadott, akinek már vagy egy hónapja érdemes lett volna fodrászhoz mennie. A mosolya átszivárgott az álmosságán, amikor megkérdezte, hogy vagyok.

– Jól. Hogy megy a bolt?

Ránézésre arra tippeltem volna, hogy nem valami jól, de azért akadt néhány vendég, aki tejeskávét szürcsölt, és mindegyikük mellett volt egy tányér, amelyen korábban nyilván bagelt vagy croissant-t szolgáltak fel, de ezekből csak egy csomó morzsa maradt. Nehezen tudtam volna elképzelni, hogy iszonyú magas legyen a bérleti díj egy ilyen aprócska épületre.

– Mi értelme az életnek kávé nélkül? – felelt kérdéssel.

– Igaz – bólintottam. Ekkor pillantottam meg a pulton az olvasószemüveges állványt. – Áh, és még… olvasószemüveget is kapni? Egy kávézóban?

Mindent megtettem, hogy ne legyen elítélő a hangom, de szerintem nem sikerült.

Felsóhajtott:

– Az anyósom. Nagy tételben vásárolja az olvasószemüvegeket, aztán feldobja őket egy kis csillámmal vagy strasszal. Van egy bódéja odalent, Cowtownban, de megkért, hogy ide is tehessen néhány darabot, és mivel ő vigyáz a kétéves kisfiamra, nem mondhattam nemet.

Nevettem.

– És ez is az ő műve? – Körbemutattam az ókori Egyiptomon, aztán kicsit zavarba jöttem. Mi van, ha ez a srác nagy Egyiptom-rajongó?

Elvigyorodott.

– Nem, hanem Woltoné! – Nem fejtette ki ezt a gondolatot, inkább bemutatkozott: – Derek vagyok.

– Ööö, én meg Maya. – Kissé elbátortalanított a férfi lelkesedése. – Elkérhetem a wifi jelszót?

Egyből lelombozódott.

– Kleopátra, kis k-val. De nem működik. Már több mint egy hónapja furcsa netkimaradások vannak.

– Mintha olvastam volna erről!

– Te, ne tudd meg. Kaptam visszatérítést a Carsontól, de attól még az emberek elvárják, hogy egy kávézóban legyen net. Nem 2007-et írunk. Nagyon sajnálom.

– Tudják, mi okozza a gondot?

– A hozzá nem értésen kívül? – Kicsit megemelte a hangját. – Bocs, csak ki vagyok akadva. Nem, állítólag felvettek valakit, aki ától cettig ismeri ezeket a rendszereket, de még ő is meg van lőve. Már azon gondolkodom, hogy műholdas internetre fizetek elő, de az drágább és lassabb is. Megértem, hogy bonyolult az ügy, de mindenhol máshol megoldották már, úgyhogy nem értem, itt miért nem megy.

– Hát, akkor én elvitelre kérem a tejeskávémat! – jelentettem be. Ettől mintha elszomorodott volna, ezért hozzátettem: – A tiéd az egyetlen kávézó a városban, szóval, amíg itt vagyok, a koffein fontosabb nekem, mint a net.

Kiléptem a kávézóból a tejeskávémmal, és olyat tettem, amelyről akármelyik tanult szakember megállapítaná, aggasztó jele annak, hogy nem jól viselem a veszteségemet. Szervizautókat követtem.

MIRANDA

CONSTANCE LUNDGREN igazi legenda. A kutatásáért kapott díjak listája csak akkor tűnik rövidnek, ha az oktatás területén szerzett érdemeiért kapott díjak listájához hasonlítjuk. A kilencvenes években sokan felháborodtak, amiért nem említették meg egy Nobel-díjas publikációban, amely az ő munkáján alapult, és az egyetlen ember a tudományos világban, aki egy szót sem szólt az ügyről, Constance Lundgren volt. Őt megnyerni témavezetőnek olyan volt, mint Yodánál végezni a szakmai gyakorlatot. Mielőtt megismertem, úgy képzeltem el őt, mint tudományos bálványt, de miután egy évig együtt dolgoztunk, emberré vált a szememben. Megfontolt volt, szisztematikusan dolgozott, és mindig egy kicsit feszültnek éreztem. Minden ér kidudorodott napbarnított, kortól foltos kezén, amelyet gondolkodás közben gyakran az ajkához emelt, mintha a saját agyához imádkozna. És miért ne tette volna éppen azt? Ugyanakkor elnéző és kedves is volt, és gyakran elhívta a diákjait túrázni – én is voltam már ilyen kiránduláson. Az egész világon senkit sem tiszteltem nála jobban, és életem legnehezebb döntése volt otthagyni a laborját, hogy a Carlok furcsasága után nyomozhassak. Olyan ajándék volt tőle az, hogy fenntartotta számomra a labort, amit sosem fogok tudni viszonozni, ugyanakkor úgy éreztem, elvesztem. Dühös voltam, szomorú, és egyre kevésbé voltam képes fontosnak érezni a saját munkámat. Ha valaha is szükségem volt a témavezetőm tanácsaira, az most volt.

– Lundgren profersszor! – kopogtattam az ajtaján néhány nappal a Peterrel kapcsolatos cikk elolvasása után.

– Miranda! – Az asztal szélére tolta a könyvet, amelyet addig olvasott. – Hogy vannak a Tomok?

Tomnak neveztem el az első kísérleti patkányomat, amely már… évekkel korábban elpusztult. Néhány csoporttársam megtudta, hogy nevet adtam neki, és ezt többet nem tudtam lemosni magamról. Így azóta is minden patkányomat Tomnak hívták, pedig már több tucat volt belőlük az idők során. Nem vagyok oda azért, hogy állatkísérleteket végzek, főleg, mert hosszú távon eléggé egyértelmű, mi lesz az állat sorsa. Ha lenne más lehetőség, élnék vele, de nincs.

Elmosolyodtam.

– A Tomok jól vannak. Hat hete tart a kísérlet, és nincs jele kilökődésnek, még azoknál az egyedeknél sem, amelyek nem kapnak terápiát. De most nem ezért jöttem. Ezzel kapcsolatban szeretnék kérdezni.

Átadtam neki azt a magazint, amelyben megjelent a Peter Petrawicki-cikk.

– Hallott erről a laborról? – érdeklődtem.

A tudomány olykor olyan, mint egy kisváros. Az egy területen dolgozó tudósok, különösen a kimagaslóak, mind ismerik egymást. Arról meg mindenképp értesülnek, ha valaki otthagy egy biztos egyetemi állást egy jól fizetett pozícióért, ami fél éve még nem is létezett.

Dr. Lundgren rám nézett, és így szólt:

– Tudom, hogy ez nagyon nehéz lehet önnek. Még én is dühbe gurultam, amikor megtudtam, kinek a nevéhez kötődik az a projekt. De igen, hallottam róla.

Egy pillanatig hallgatott, mintha gondolkodna, aztán így folytatta:

– Talán nem kellene ezt megosztanom önnel, de felajánlottak nekem egy állást. Komolyan szóba került köztünk a férjemmel, hogy Puerto Ricóba költözünk, amíg meg nem tudtam, kinek a neve fémjelzi ezt az egészet.

A szemembe nézett, és azt mondta:

– Közöltem velük, hogy megbaszhatják magukat.

Sosem volt nehéz megríkatni engem, de a raktár óta még könnyebb. Úgyhogy leültem, és kicsit sírdogáltam.

Dr. Lundgren zsebkendőt vett elő a fiókjából. Számára nem volt olyan szokatlan a síró diákok látványa.

– Köszönöm – bólintottam. – Nem a zsebkendőt, hanem…

– Nem ön miatt tettem.

– Jó, de akkor is köszönöm.

Rám mosolygott, aztán feltettem a valódi kérdésemet:

– Tudja, miben mesterkednek?

– Nem. Semmiféle részletet nem akartak elárulni, amíg alá nem írom a szerződést. De olvasta azt a cikket, így van valamiféle elképzelése, igaz?

– Igen, igen. Csak kissé zavaros. Mire kell annyi számítógép? Mire kellenek a mesterséges intelligenciára specializálódott kutatók? És az optoelektronika, a biomedikai mérnökök, a sejtszintű agytudomány? Rájöttek, ugye?

– Rájöttek valamire, igen. De azt nem tudom, mire.

– Dehogynem. Valamiféle szélessávú csatlakozási felületről lehet szó. Más nem lehet. Itt ülök a Tomokkal, és egyszerre egy-két idegköteget stimulálok. Ők meg odalent, Puerto Ricóban arra készülnek, hogy az emberek halhatatlan tudatát betáplálják egy számítógépbe, vagy ilyesmi, és ön ott lehetne! Ehelyett itt vagyunk, egy évtizeddel mögöttük kullogunk, és ön nem ment el.

Összekulcsolta, és az ajkához emelte a kezét. Több százszor láttam már ezt az arckifejezést. Ahányszor csak nem értettünk valamit, ahányszor nem indult el a spektrométer, ahányszor hirtelen rohamot kapott valamelyik Tom.

– Miranda, én már egy ideje ezen a területen dolgozom. Láttam már tudományos forradalmakat, és tudom, hogy úgy lehet haladni, ha gyorsak vagyunk, és összetörünk ezt-azt. De az is igaz, hogy így lehet elérni azt, hogy összetörjön néhány dolog, és van, hogy ezek a dolgok valójában emberek. Ez nem a megfontolt tudósok stratégiája. Egyetértek, valószínűleg az emberi agyban turkálnak. Nem tudom, mit művelnek, de ha nem járnának közel az emberkísérletekhez, nem terjeszkednének ilyen tempóban. Ráadásul Puerto Ricóban vetették meg a lábukat, ami azt üzeni nekem, hogy szeretnének kibújni az egészségügyi és biztonságtechnikai szabályozások alól. Ezek a férfiak, és elnézést, de általában férfiakról van szó, nem foglalkoznak azzal, ki sérül meg, mert egy olyan történetet mesélnek be maguknak, amelyben ők a hősök. Olyan sokszor hallottam már ezt a történetet, hogy már csak a hiúságot látom benne.

– De nem az ambíció az alapja mindennek? Én ambiciózus vagyok, és szerintem ön is az.

– Ez jó gondolat, Miranda. Semmi kivetnivalót nem találok az ambícióban. Az jó, ha az ember keményen akar dolgozni, hogy valami nagyszerűt érjen el. Igen! Ön még nagyon fiatal, és máris elért valami nagyszerűt. Az étvágy jó, maradjon is meg! De mit jelent az ön számára a nagyszerű?

– Azt jelenti, jobb a jónál. – Ez kissé ostobán hangzott, ezért hozzátettem: – Annyira jó, hogy több ember életét teszi jobbá, mint ahánnyal valaha is találkozhatnék személyesen.

– Rendben, az ön számára ezt jelenti. De egyesek számára csak annyit tesz, mint nagy, és ha elég nagy, akkor meggyőzik magukat vagy arról, hogy jó, vagy arról, hogy elkerülhetetlen, úgyhogy akár az ő nevük is szerepelhet majd a történelemkönyvekben. – Egyre hangosabban beszélt.

Mély levegőt vett az orrán át, és a plafonra emelte a tekintetét, majd csendesebben folytatta:

– Én kiszagolom ezt a típusú ambíciót. Nem arról szól, hogy jobbá tegyék a világot, hanem arról, hogy egy csodálatos lehetőség és az intelligencia kihasználásával… – Elhallgatott, gondolkodott. – Hogy úgy érezhessék, számítanak. Én nem dolgozom ilyen emberekkel, mert ha nem érzik, hogy számítanak, annak ellenére sem, hogy a legsikeresebb, legfontosabb, legbefolyásosabb emberek közé tartoznak, akkor mit gondolhatnak rólunk, többiekről?

Csak ültem ott, és elgondolkoztam ezen. Aztán így feleltem:

– Nekem úgy tűnik, sok ilyen emberrel dolgozott már együtt.

– Miranda, magam is ilyen voltam. És újra ilyenné válnék, ha nem uralkodnék magamon.

Ez volt Constance Lundgren a maga valójában. Lenyűgöző volt, szinte történelmi pillanatnak hatott, hogy így megnyílt. Szerettem volna lejegyezni minden egyes szavát, ugyanakkor még több információ kellett erről a laborról.

– Van ott dolgozó ismerőse? – kérdeztem.

– Tudja, hogy van. Akkor miért kérdezi?

Erre nem tudtam mit felelni.

– Valóban ezt akarja?