Szerkesztők: Tiszlavicz Mária, Kiss Ildikó

Lektor: Boza Anita

Borító: Ambrús Renáta©

Belső grafikák: Tiszlavicz Mária©

Szerzők: Remy Dalmore, Anita Boza, Tiszlavicz Mária, Suba Zsolt, J. A. A. Donath, Koppány Tímea, Eliza Beth, Enic, John Caldwell, Farkas Bíborka, Szemán Zoltán, Pádár-Csernus Vivien, Bedő G. Messalina, Galuska Pál László, Balogh Krisztina

Mű címe: Mítoszok ködében (Mitikus antológia)

Kiadás éve: 2023

Figyelmeztetés! Egyes novellák felnőtt, illetve LMBTQ elemeket tartalmaznak, ezért az antológiát kizárólag 18 éven felülieknek ajánljuk!

A művek kitalált történetek, minden egybeesés a valósággal csupán a véletlen műve. A kötetben megtalálható adatok, következtetések stb. nem feltétlenül igazodnak a témára vonatkozó jelenlegi hivatalos/tudományos álláspontokhoz!

A művekben esetlegesen megtalálható vélemények, megnyilatkozások kizárólag az aktuális szerző saját, személyes látáspontját képviselik, és nem tükrözik a NYUSZI alkotói csoport nézeteit!

A szerzők és/vagy a szerzők által hivatalosan megbízott kiadó a műveikkel kapcsolatos minden jogot fenntartanak! ©

Tartalom

Szemán Zoltán – Régi istenek

J. A. A. Donath – Szárnyainktól megfosztván

Galuska László Pál – Sir Gawain és a Zöld Lovag históriája

Eliza Beth – A főnixmadár legendája

Anita Boza – Fenevad

Pádár-Csernus Vivien – Boszorkányok harmóniája

Enic – A Szukkubusz ébredése (LMBTQ / felnőtt tartalom!)

John Caldwell – Pokolbéli bús napjaim (Szókimondó szöveg/felnőtt tartalom!)

Koppány Tímea – A Tollaskígyó visszatér

Remy Dalmore – Tök Izé… (Felnőtt tartalom!)

Farkas Bíborka – Taurosz

Balogh Krisztina – Napmentők

Suba Zsolt – Hohó, bokor!

Farkas Bíborka – Zsarátnok (avagy a múmia giccs) (Felnőtt tartalom!)

Bedő G. Messalina – Hic Erat! Itt volt!

Tiszlavicz Mária – Tűz lelke, víz szíve (LMBTQ tartalom!)

Szemán Zoltán – Valkyrie

Szemán Zoltán

Régi istenek

A novellámmal kifejezetten egy kevésbé közismert érát céloztam meg: az ősi Mezopotámia mítoszait.

Hiszitek vagy sem, a régen elfeledett istenek és teremtményeik mind a mai napig köztünk járnak és vívják örök harcukat…

„Pirkadatra magas hegység állta el útját; Masu hegye. Kettős csúcsa az eget tartja; közöttük a völgyben napkapu látszik, Samas kél útra innen hajnalonként. Skorpió emberpár őrzi a hegykaput: deréktól fölfelé embertestet látni, skorpió altestük alvilágig nyúlik. Hátborzongatóak, szörnyűségesek, tekintetük a halált hirdeti: szemrebbenésüktől is szakadékok nyílnak, hegyek hanyatlanak alá.”

(Gilgames, IX tábla)

* * *

2011. június 19.

Irak, Samawah-tól 140 kilométerre délre, valahol a sivatagban

Egy centet sem adtam volna az életemért, amikor az első lövések eldördültek. Alig érkeztünk meg, máris csetepatéba keveredtünk. A felugató AK47-esek jellegzetes hangjába kis késéssel ugyan, de belevegyült a mi M27-eseink ropogása. A fülembe reccsenő rádió cseppet sem szívderítő üzenetekkel töltötte meg az étert.

– Hawkins, ellenség három óránál!

– Őrmester, elvesztettem a dokit! Az előbb még itt volt!

– Hagyd a picsába, húzd vissza a beled a Humwee-hez!

– Jackson! Jackson, hol a francban vagy?

– Itt vagyok mögötted, bébi, nyugi!

Eddigre már a járművünk fedezékéből pásztáztam a terepet. A két kocsiból álló konvojunk őrzését kaptam feladatul és nagyon nem örültem neki. Igaz, a homokban turkálás sem lett volna jobb. Bő ötvenlépésnyire tőlem a búslakodó romok között alakok mozogtak. Felkaptam a fegyverem, és igyekeztem tiszta célpontot találni. A közeledő homokvihar előszele már jókora mennyiségű port táncoltatott a levegőben, így aztán csak tehetetlenül rántottam a fegyverem csövét egyik elmosódó figuráról a másikra. Az itt-ott felvillanó torkolattüzek sem segítettek, mert ugyanúgy lehettek baráté, mint ellenségé.

A sárgásbarna kavargásból egy görnyedezve tántorgó burnuszos alak bukkant fel. Egyenesen felém tartott, és olyan hangokat adott ki, amit akármelyik sziú indián ősöm megirigyelhetett volna. Már ha lettek volna sziúk a felmenőim között…

Gyere csak, rohadék, gyere! – gondoltam, azzal célba vettem a vinnyogó fickót.

Aztán gyorsan le is eresztettem a fegyvert. Mi a fenének öltözik úgy ez a hülye vénség, mint valami arab tevekupec? Kis híján lepuffantottam a marhát! Beleszóltam a rádióba:

– Őrmester, megvan a doki! Ismétlem, Dr. Gillies kijutott a romok közül, visszatér a kocsikhoz.

– Oké, Watson, fedezze a profot! Ha elveszítjük, az rohadt sok papírmunkával jár! Vigyázzon rá, és ha szar kerül a ventilátorba, húzzanak el, vigye biztonságba! – Jellemző. Harrison őrmester még egy tűzharc közepén is inkább a jelentések és az esetleges kényelmetlen kérdések miatt aggódik, semmint a bőréért.

– Igen, uram! – csikorogtam.

Ez remek, bébisintérkedhetek! – gondoltam elkeseredve.

Mondjuk, alapból eszement hülyeségnek tartottam az egész akciót. Nyolc napja hagytuk el Bagdadot, azzal a feladattal, hogy a dokit meg a segédjét a kormány megbízásából kísérgessük. A keszeg régészprofesszor, aki kegyetlenül emlékeztetett a középiskolai matektanáromra, Mr. Millerre, hol ide, hol oda bökött a térképen. Mi meg, mint engedelmes, jó katonák, mentünk. Pontosabban szólva, fuvaroztuk őket egyik romtól a másikig. Kezdtem átérezni a taxisok fájdalmát, amikor morognak egy-egy hepciásabb utas miatt. Dr. George Gillies az állandó kívánságaival és igencsak gyakori lenéző, cinikus megjegyzéseivel valószínűleg öt perc alatt dühöngő őrültté változtatta volna még a legrutinosabb New York-i taxisofőrt is. Néha én is legszívesebben belerúgtam volna az öregbe, de a parancs az parancs, így hát némán nyeltem a port, meg a doki arrogáns követelőzéseit.

Talán ötlépésnyire járt a kocsitól, amikor fájdalmasan felkiáltott és összeesett.

Csessze meg! Ne már!

Tekintetem hol a romokon, hol a földön heverő alakon táncoltatva kiugrottam a fedezékből, egyenesen a professzorhoz. A doki élt, de ráncos, sovány képe fájdalmas grimaszba torzult.

– A lábam! Azt hiszem, eltaláltak…

Szó nélkül megragadtam és berángattam a Humwee mögé. Elég volt egyetlen pillantást vetnem a sebre, hogy lássam, nagyobb a füstje, mint a lángja.

– Nyugi, nem fog belehalni.

– Csináljon vele valamit! Szedje ki a golyót, adjon fájdalomcsillapítót… – ragadta meg Dr. Gillies a karomat.

Leráztam magamról a nyivákoló öreg kezét.

– Majd akkor, ha elült a por. Addig bírja ki!

A doki nem vette a tréfát.

– Milyen por, maga idióta? A sivatagban vagyunk, itt mindig minden csupa por!

Feleltem volna, de a torkomra forrt a szó, mert a csatazaj megváltozott. A sorozatok megritkultak és időnként rémült ordítások, kínnal teli hörgések szálltak az egyre jobban felkavarodó homokszemekkel együtt. A rádió ismét felrecsegett.

– Őrmester, mi a szar az ott? – Jackson hangjába rémület vegyült.

– Hol? Jackson, ha nem tudja… – Harrison hangja artikulálatlan üvöltésbe fulladt, majd csend támadt.

– Őrmester! Harrison őrmester!

Csend.

A törölközőfejűek vagy meghaltak, vagy megelégelték a puffogtatást és leléptek, mert egyetlen lövés sem dördült már vagy fél perce.

– Vissza! Vissza a kocsikhoz! – adta ki a parancsot Hawkins. – Martinez, hozzám! Megkeressük az őrmestert!

– Oké, tizedes, te vagy a főnök – nyugtázta Martinez mély baritonja.

Meregettem a szemem, ám a lassan erőre kapó viharkezdemény kergette örvénylő porban még talán tízlépésnyi távolságba sem láttam. Dobogó szívvel füleltem, de csak a kocsik páncélzatán kopogó homokszemek és a kasztniba kapaszkodó szél fütyülését hallottam.

– Fiúk, hol vagytok? – kérdeztem, és igyekeztem magabiztosabb hangon szólni, mint ahogy éreztem.

Magányos lövés csattant, rémült, kurta kiáltás harsant. A doki a kocsiba kapaszkodva nagy kínnal feltápászkodott és a romok felé bámult, majd teli tüdőből a segédje után kiáltott.

– Clark! Clark, hol a francban van, maga tökkelütött?

– Hallgasson!

– Maga csak ne utasítgasson engem! Akkor és ott kiabálok, amikor akarok!

– Oké, sok sikert az ellenséghez! Az óbégatása felfedi a pozíciónkat, nem tudta?

– Ó, erre nem gondoltam – ismerte be a professzor.

Megvető pillantást vetettem a sápadozó öregre, majd ismét a rádióba szóltam.

– Jackson! Hawkins! Martinez! Veszitek az adást?

Csupán halk statikus zörej felelt a hívásomra.

Mi a büdös franc történhetett?

Éreztem az ébredező pánik kesernyés ízét a számban.

Hirtelen bizonytalan léptű alak bontakozott ki a porfelhőből. Célra kaptam a fegyveremet, de azonnal le is engedtem. Martinez tántorgott felénk, jobb karja bénán lógott, fegyverét, sisakját valahol elveszthette. Arcán olyan sokkot véltem felfedezni, mint sok újoncén, amikor először lát halottat, vért, kiontott beleket, pedig Martinez nem volt nyeretlen kétéves a harctéren…

– Martinez! – löktem a hátamra az M27-esemet, és a kocsit megkerülve hozzá igyekeztem. Két lépést sem tettem meg, amikor az őrvezető teste megrándult, szeme kerekre tágult.

Fölbe gyökerezett lábbal bámultam a társam mellkasára. Mintha egy dárdát döftek volna bele hátulról, de olyan erővel, hogy a hegye teljesen átjárta a testét.

A következő pillanatban a hörögve elernyedő őrvezető a magasba emelkedett, majd eltűnt a kavargó homokfelhőben.

– Jézusom! Mi a büdös kurva… – nyögtem fel akaratlanul.

A kiképzés rutinja átvette az irányítást, és amíg az agyam zsibbadtan a pálya széli kispad felé tántorgott, a vállamhoz kaptam a fegyvert. Rövid sorozatokat küldtem bele a kavargó porba, száznyolcvan fokban és csak reméltem, hogy eltalálom a rohadékot, aki kinyírta a társamat.

A keringőző homokszemek ezrei ismét felkavarodtak, a látótávolság nullára redukálódott, és alig tudtam félreugrani a rám zuhanó test elől. Csak az utolsó pillanatban sikerült megfékeznem az elsütőbillentyűn remegő ujjam, hogy ne lőjek bele a nyakamba hulló alakba. A kocsi motorháztetőjén elterülő burnuszos, csupa vér arab férfi bal karja tőből hiányzott és üveges tekintete egyből elárulta, ő már nem fog több kuszkuszt enni.

– Be a kocsiba! Mozgás! – ordítottam rá a rogyadozó dokira.

Csodák csodájára az öreg ezúttal nem tiltakozott. Bevágódtam a vezetőülésbe, beindítottam a motort. Úgy éreztem, mintha egy tájfun tombolna a diónyi méretűre zsugorodott gyomromban. Sebességbe löktem a váltót és beletapostam a gázba. A kocsi meglódult, és már azt hittem, fellélegezhetünk, amikor valami hatalmasat csattant az oldallemezen. Az ismeretlen tárgy olyan erővel csapódott a járműnek, hogy a két baloldali kerék a levegőbe emelkedett.

Az utasülésben kuporgó doki felvisított, de nem volt időm arra, hogy törődjek vele.

A következő lökéstől szilánkokra robbantak az oldalsó üvegek. A Humwee megpördült, és hiába tekertem rémülten a kormányt, kiszaladt alólunk a talaj. Mintha egy tank rohant volna nekünk. Akármi is volt odakint, annak rendje-módja szerint felborította a nehéz terepjárót. Egy homokbucka tetején érhetett minket a támadás, mert a Humwee fordult még párat lefelé, mi pedig, mint cukorkák a dobozban, gurultunk benne jobbra-balra.

A terepjáró a tetején állapodott meg és pár szívdobbanásnyi ideig csak azt próbáltam kitalálni, hogy hány csontom törhetett el. Dr. Gilliesre pillantottam. A doki elég nyakatekert pózban feszengett, a műszerfal és az első ülés közé szorulva.

– Minden oké?

– Már hogy a búbánatba lenne minden oké? – acsarogta. – Úgy nézek ki, mint aki rendben van?

– Igen – feleltem tömören. – A kedves stílusa legalábbis még a régi.

Miközben beszéltem, már azon igyekeztem, hogy kijussak a tetőlemezen pihenő kocsiból.

– Hé! Ne hagyjon itt! Hallja? Segítsen már, maga…

Figyelmen kívül hagytam a kárálását. Nagyobb bajom is volt az ő sirámaitól. A vihar megérkezett, és kegyetlen erővel dobta az arcomba a homokot. A szemem elé rántottam a sisakomon viselt védőszemüveget. A maszkom valahol a kocsiban hentergett, hát jobb híján a nyakamba kötött kendőt húztam fel az arcomra. A semminél ez is többet ért.

A támadónknak nyomát se láttam, igaz, másnak sem. Ki lenne olyan hülye, hogy egy homokviharban álljon neki legénykedni? Átcaplattam a kocsi utasoldalára. Lehajoltam, hogy pár nyugtató szót szóljak a dokinak, ám amint a pillantásom az arcára esett, rádöbbentem, hogy baj van. Az öreg valahova mögém meredt és még a száját is elfelejtette becsukni.

Megpördültem és féltérdre vetettem magam. A fegyver megremegett a kezemben, és mi tagadás, majdnem a nadrágomba csináltam rémületemben.

Közel háromméteres magasságból egy napbarnított arcú fazon bámult le rám. Hosszú, fonatokba kötött haját cibálta a szél, arcát furcsa tetoválások borították. Mindössze félmeztelen, csupa izom felsőtestét láttam, de a vállán átvetett vastag bőrszíj és a tarkója mögül kikandikáló kardmarkolat csak növelte a vadember benyomást.

Lefagytam. A legrosszabb, amit a katona harcban átélhet, amikor tudja, hogy mozdulnia, lőnie, lebuknia kellene, ám az izmai nem engedelmeskednek. Képtelen voltam elszakítani a tekintetem a sivataglakó sárgán csillogó szemétől. Egy pillanatra az a röhejesen ostoba gondolat futott át az agyamon, hogy kontaktlencsét visel. Más magyarázatot nem találtam a fenevad-sárga szemekre.

Hülye vagy, Johnny! – korholt a józanabb énem a koponyám hátsó üléséről. – Egy karddal hadonászó sivatagi óriásnak garantáltan nincs látszerésze.

A jelenet talán, ha négy-öt másodpercig tartott csupán, mert a fickó sebesen elhúzódott és alakját elnyelte az örvénylő homokvihar.

– Mi a rosseb? – dünnyögtem. Nem tudtam szabadulni a gondolattól, hogy a barbár harcosnak köze van a szakaszom eltűnéséhez. Idegesen körül-körülnézve kifeszegettem az utasoldali ajtót, majd nagy nehezen kirángattam az öreget.

Esztelenség lett volna elindulni a viharban. Kicibáltam egy takaróponyvát a roncsból, és szitkozódásáradattal kísérve valamiféle rögtönzött menedéket eszkábáltam. Legalább a szél nem ért minket közvetlenül, viszont én sem láttam volna meg, ha valaki a közelünkben ólálkodik. Azzal próbáltam magam megnyugtatni, hogy ha a sivatagi haramia kinézetű alak meg akart volna ölni minket, már az első találkozáskor megteszi. Habár, a fene se igazodik ki a helyiek gondolkodásmódján…

Gyorsan megnéztem a doki sebét. Az öreg vizenyős szürke szemében aggodalom csillogott, amikor felpattintottam az elsősegélydoboz tetejét.

– Tud vele valamit kezdeni?

– Fertőtlenítem és bekötöm. Sajnos ez a legtöbb, amit tehetek magáért.

– Ennyi? Ezt én is meg tudtam volna csinálni. Maguk nem kaptak ilyen… izé… orvosi kiképzést? – fortyant fel az öreg.

– De, csak én átaludtam az egészet – vágtam vissza nyersen.

– Na, ezt ki is nézem magából.

– Oké, tudja, mit? – veszítettem el a türelmemet. – Keresek egy fadarabot, maga pedig ráharap jó erősen. Én kioperálom magából a golyót, bevarrom a sebet, bekötöm, aztán telepumpálom magát morfinnal, hogy elzsibbadjon. Utána elkészítem a vacsoráját és befogok valami kellemes zenét sugárzó rádiócsatornát, hogy békésen szundikálhasson – vicsorogtam rá. – Mindezt egy kibaszott sivatagi homokviharban a semmi közepén, a halott bajtársaimtól alig százlépésnyire! Oké lesz így?

– Jól van, na! Azért nem kell egyből durva hangnemre váltani – szeppent meg a professzor. – Csak… attól tartok, ha nem kapok hamarosan megfelelő ellátást, odaveszhet a lábam.

– Higgye el, ha két napon belül nem kapunk segítséget, többet is el fog veszíteni, nem csak a lábát.

– Megnyugtató – morogta dr. Gillies. – Van valami terve?

– Először is, megvárjuk, hogy elüljön a vihar. A kocsink rádiója halott – intettem a ripityára törött berendezésre –, de talán a másik kocsié még működik. Feltéve, ha az a barbár nem verte szét darabokra. Vagy az arabok el nem lopták a Humwee-t.

– Ebben a viharban?

Inkább nem feleltem. Úgy-ahogy elláttam, bekötöztem a doki sebét, majd előkotortam a mobilomat. Naná, zéró térerő. Amilyen a formám, a műholdas telefon a másik kocsiban maradt. Tehetetlenül lehuppantam a professzor mellé és együtt hallgattuk, ahogy a dühöngő szél rángatja a ponyvát. A homokszemek persze így is megtalálták az utat az ideiglenes rejtekünkbe, és jókora csordákban ugráltak körbe minket.

Pár percenként felkeltem, kipislogtam a ponyva mögül, de kábé annyi értelme volt, mintha a londoni ködben csukott szemmel akartam volna megtalálni egy címet.

A professzorra sandítottam. Nem értettem, hogyan hagyhatja ennyire nyugodtan a segédje halála. Én elvesztettem az egész szakaszomat, a bajtársaimat, és hol letargikus mélységben tántorgott a lelkem, hol legszívesebben üvöltve fegyvert ragadtam volna, hogy akár a homokviharban is megkeressem a rohadék törölközőfejűeket és golyót eresszek a szemük közé. Nem is bírtam sokáig szó nélkül.

– Maga nem aggódik Clark miatt?

– Miért tenném? – vont vállat az öreg. – Tudta jól, hogy mire vállalkozik, és Irak mégiscsak egy háborús övezet. A háború pedig áldozatokkal jár.

A professzor hangjából áradó közöny megvetéssel töltött el. Ha neki csak ennyit számít egy ember élete…

Időnként furcsa hangok vegyültek a süvöltő szélbe. A helyi legendák szerint gonosz lelkek, démonok rikoltoznak a homokviharokban és igyekeznek kicsalogatni a vándorokat a rejtekhelyükről. Sosem voltam babonás, és nem ez volt az első alkalom, amikor nyílt terepen ért utol a sivatagi ítéletidő, de azok a hangok… Ordítás, visítás, hörgés…

Bevallom, egy óra után már igencsak tótágast álltak az idegeim.

Aztán a vihar, ahogy jött, úgy el is vonult. Szó szerint fellélegezve figyeltük az elülő port és az erőre kapó napsugarak táncát. Összeszedtem pár elérhető, hasznosnak vélt holmit, majd végigmértem a sápadtan üldögélő öreget.

– Vissza kell térnünk a másik Humwee-hoz – tápászkodtam fel. – Tud járni?

– Képzelje, már úgy egyéves korom óta – morogta a doki.

Nagy keservesen lábra állt, ám az első lépés után fájdalmas sziszegéssel orra bukott.

– Nehéz gyerekkora lehetett – tört ki belőlem az udvariatlanság.

– Ne röhögjön! Inkább segítsen!

Felrángattam az öreget, majd egymásba kapaszkodva kibotorkáltunk a ponyva oltalmából. A derült kék égen csupán a távolban bodorodtak szürke hasú felhők. A napfény egy pillanatra elvakított, a védőszemüveget gyorsan napszemüvegre cseréltem. Kissé tanácstalanul nézelődtem, mert sejtelmem sem volt, hogy merre lehetnek a romok, ahol a másik kocsit hagytuk. Felcincáltam az öreget egy homokdomb tetejére, remélve, onnan majd be tudom lőni az irányt.

– Arra! – intett dr. Gillies lihegve a sivatag mélye felé.

– Honnan tudja?

– Fiacskám, negyvenöt év terepmunka áll mögöttem, bízzon bennem!

– Jelzem, mindössze egy kulacsnyi vizünk van, szóval, ha rossz irányba indulunk…

– Tudom, tudom! Szomjan halunk, megesznek minket a keselyűk meg ilyenek! Menjünk!

Baktattunk, az öreg fájdalmas arccal támaszkodott rám. Legnagyobb meglepetésemre a prof tényleg tudta, merre kell menni. Vagy csak szerencséje volt, nem tudom, de azt igen, hogy alig másfél órás vánszorgás után megpillantottuk az egykori település maradványait. A Humwee-nek azonban nyoma sem volt. Hihetetlen! Amit ottfelejtenek ebben a tetves sivatagban, az vagy évezredekig ott marad, vagy rögtön eltűnik? Nem egészen két órája múlt el a homokvihar, és már megfújták a terepjárót! Elkáromkodtam magam.

– Rohadjatok meg, ti büdös homokzabáló…

– Hallgasson már! – förmedt rám dr. Gillies. – Magának nem volt gyerekszobája, hogy ilyen mocskos a szája?

– Hogyne lett volna! Igaz, ló nézett be az ablakomon.

– Ja, farmer gyerek? Na, így már minden világos.

– Cowboy, ha már ennyire kukacoskodni akar – vágtam vissza, ám ahogy közelebb értük, megtorpantam és elkeskenyedett szemmel bámultam a romok felé. Az alacsony, térdig-derékig érő romos falak mögött fura építmény bukkant elő. Minden bizonnyal a vihar takarította el róla a homokot, mert amikor megérkeztünk, még nyomát sem láttam.

– Piramis? Irakban?

– Ziggurat.

– Napszúrást kapott, hogy félrebeszél?

– Hülye! A piramis egyiptomi. Ez egy ziggurat, ami sokkal régebbi a piramisoknál. Ne feledje, az egykori Mezopotámia területén járunk, ahol…

– Oké, hagyjuk a történelemórát későbbre! Maga szépen lecsüccsen ide – támasztottam az öreget egy omladozó falszakasznak –, én meg elmegyek és megkeresem a kocsit. Kis szerencsével csak eltemette a vihar.

Na, a kis szerencse nem jött be. Nem véletlen, hogy nem lottózom. Vegasba is csak egyszer jutottam el, és miután az első este elvesztettem a félhavi zsoldomat, rájöttem, hogy Fortuna istenasszony kifejezetten utál engem.

A Humwee helyén mindössze tucatnyi, a messzeségbe vezető patanyomot és a széles kerekek hagyta sávokat találtam. A nyomorult törölközőfejűek megfújták a kocsit. Oda a rádió, a szatellit telefon, a víz, minden. Ráadásul, ha a bázisról kiküldik a mentőcsapatot, azok a kocsi GPS-e után erednek. Lesz majd meglepetés, amikor helyettünk valami félbarbár törzsre bukkannak. Mindegy, akárhogyan is, ez nem segített rajtunk. Egy nap, mire komolyan veszik az eltűnésünket, még egy nap, mire elkezdenek keresni minket, és a franc tudja, sikerül-e majd nekik kicsikarni az infót a tolvajokból, hogy mégis hol találták a terepjárót. Testvérek között számolva is legalább négy-öt nap, mire megtalálnak minket. Ha megtalálnak…

Visszabandukoltam a dokihoz, ám az egykori falusi ház romjai mellett csupán homokot leltem. Az öreg nyomai a ziggurat felé vezettek.

Remek! Ma mindenki eltűnősdit játszik velem? – füstölögtem magamban, miközben a prof után iramodtam.

A nyolc-tíz méter magas kőépítmény előtt megtorpantam. Olyan érzésem támadt, mintha egy jéghegyre bámulnék fel. Egytizede látszik, a többi a felszín alatt rejlik. Elkezdtem körbejárni és a csonka gúla harmadik oldalához érve meg is találtam az öreget. Alig karnyújtásnyi magasságban sima, terasz-szerű plató futott körbe az épületen. Dr. Gillies a falakat tapogatva görnyedezett, és rémülten felordított, amikor meglátott. A mellkasához kapott, majd intett.

– A frászt hozta rám! Jöjjön, másszon fel! Mutatok valamit!

Más dolgom nem akadt, hát megtettem, amit kért. Kicsit furcsállottam, hogy a professzor a sebesülése és a kora ellenére képes volt felhúzódzkodni a platóra, de napirendre tértem a dolog felett. Elvégre, ha elég jó erőben volt, akkor nem lehetetlen, és a lábába kapta a golyót, nem a karjába.

– A kocsit megfújták.

– Aha… – dünnyögött az öreg szórakozottan, majd egy ákombákomokkal teli falszakaszra bökött. – Látja ezt? Most már értem!

– Az jó, mert én csak egy halom háromszöget, csirkelábmintát meg nyilacskát látok. – Dr. Gillies nem felelt, magában motyogva böngészte a szöveget. Megköszörültem a torkomat. – Professzor úr, nem hiszem, hogy felfogja, mekkora bajban vagyunk.

– Mi? Miről beszél?

– Arról, hogy aligha várhatunk mostanában segítséget. Még ha mázlink van, akkor is jó pár nap, mire megtalálnak minket.

– Legalább lesz időnk felfedezni a zigguratot! – lelkesedett a prof csillogó szemmel. – Ha nem zavartak volna meg minket a helyiek…

– Doki! – fortyantam fel. – A vizünk még a legszűkebb adagokban kimérve sem elég többre, mint két nap! A hőgutát már nem is említem…

– Ja, miért nem ezzel kezdte? Ott egy bejárat – bökött kicsit távolabbra az öreg. – Odabent határozottan hűvös van, garantálom.

Automatikusan kaptam harckész helyzetbe az M27-esemet és az alig embernyi magas, másfél méter széles, sötétlő lyukhoz óvatoskodtam. A zigguratba csupán pár méternyi távolságig hatolt be a napfény, azon túl síri sötétség uralkodott. A fegyverem lámpájának fényköre néma kőfolyosó falain táncolt.

Beléptem volna, de a doki szinte fellökött, úgy igyekezett befelé. Utánanyúltam és visszarántottam.

– Ne olyan sietősen! Honnan tudja, mi lapul odabent?

– Semmi! – rázta le a kezem az öreg. – Legfeljebb pár kincsrabló teteme meg néhány döglött állat.

– Mint például az? – mutattam előre.

A folyosó közepén tenyérnyi, fekete skorpió bámult ránk harcra készen.

– Ugyan már, nem halálos a csípése!

– Nem, a büdös francot nem az! – ragadtam meg ismét az idős férfi vállát. – Nem vagyok bogarász, de azt tudom, hogy ennek a fajtának olyan erős a mérge, hogy percek alatt kinyiffan tőle még egy teve is!

– Márpedig engem nem fog elriasztani egy ízeltlábú!

– Egy talán nem, de mi van, ha vagy harminccal találja magát szembe? Egyetlen csípés is elég, és aztán magyarázkodhatok a parancsnokságnak, hogy miért hagytam magát tűpárnának használni.

– Gyújtsunk fáklyát! Az állatok félnek a tűztől.

– Lát itt egyetlen fáklyát is?

– Igen! – kapott fel a földről egy alkarnyi fadarabot.

Gondolatban gratuláltam magamnak a bénaságomért, hogy nekem nem tűnt fel a féltucatnyi fáklya. A terv akkor sem tetszett.

– Nem érdekel! Nem állunk neki Indiana Jonest játszani! Értette?

– Maga nekem nem parancsol, közlegény!

– Várjon! Hallja?

Közeledő morajlás pattogott a falak között. Kiugrottam a teraszra és a szememet meregetve próbáltam felfedezni a hang forrását. Alig három másodpercbe tellett, mire rájöttem, hiába reménykedtem. A messze magasban egy vadászgép húzott el észak felé, fémtestén ezüstösen csillant meg a napfény.

Túl szép lett volna, hogy igaz legyen! – lombozódtam le. Visszafordultam a professzorhoz. – Vaklárma, csak egy… Bassza meg!

A majd’ hetvenéves doki gyorsabban sántikált a sebesült lábával, mint sok egészséges húszéves. Úgy eltűnt, mint kiöntött kóla a sivatag homokjában. Vele együtt a skorpiónak is nyoma veszett.

Ez valami helyi sport lehet? Ki a tököm nevezett be engem erre a Keresd Meg A Dokit játékba? – dühöngtem.

Szentségelve fáklyát ragadtam. Még halványan érződött a bot végére tekert rongyon a gázolajszag. Akárki is hagyta itt, nem történhetett olyan régen. Talán pont a támadóink készültek rá, hogy belépjenek a zigguratba, mi pedig megzavartuk őket az érkezésünkkel. Oké, nem vallási fanatikusok, hanem sírrablók voltak. Az se sokkal jobb.

Nem tudtam egyszerre tartani a gépkarabélyt és a fáklyát, hát jobb híján a pisztolyomat vettem elő. Ha valamelyik haramia túlélte a lövöldözést és a vihart, lehet, hogy még itt lapul a kőfalak között.

Dobogó szívvel indultam el, és rettegve gondoltam a nyavalyás kis ízeltlábúakra. Jobban féltem tőlük, mint akármelyik ISIS-harcostól.

– Dr. Gillies! – szóltam párszor, de a fojtott hangerejű kiáltásomra nem kaptam választ.

A rideg kőkockákkal határolt lejtős folyosó derékszögben elkanyarodott, majd alig húsz lépés után ismét irányt váltott. Nem tudtam kiverni a fejemből a hülye gondolatot, hogy ahogy haladok előre, úgy szállok alá a pokolba.

Újabb forduló, aztán még egy… Fényt láttam derengeni magam előtt. Izzadó tenyérrel markoltam szorosabban a Berettámat.

A folyosó véget ért és egy kisebbfajta teremben találtam magam. A doki a helyiség túloldalán, a feliratokkal, vésetekkel tarkított fal előtt hajlongott. Ez még nem is lett volna olyan ijesztő, de az öreg fáklyájának fénykörén csoportosuló skorpiók látványa már annál inkább megfagyasztotta bennem a vért.

– Dr. Gillies! Vigyázzon!

– Mit? Hogy? – fordult felém az öreg. – Mire vigyázzak?

– A skorpiók…

– Mondtam, hogy ne aggódjon. Látja, nem mernek közel jönni, félnek a tűztől.

A szemem sarkából mozgást érzékeltem a lábamnál. Lepillantottam, és szerintem rögtön öregedtem vagy tíz évet. A bakancsom körül megszámlálhatatlan mennyiségű kis dög masírozott egyenesen a professzort körülálló társaik felé.

– Édes jó Istenem! – nyögtem.

– Ne mozduljon, és akkor talán nem bántják.

– Talán? – makogtam kiszáradt torokkal. Hideg veríték csorgott a hátamon, homlokomon. Csiklandozva gördültek alá a cseppek, a kínok kínját álltam ki, hogy ne dörzsöljem ki a szemembe csöppenő sós vizet. – Most mit csináljunk?

– Semmit. Maga legalábbis. Én meg folytatom a munkát – vont vállat a prof.

Valami szaporán kopogott mögöttem a folyosón. Mintha egy gigantikus ízeltlábú közeledett volna sebesen felém. Nem mertem megfordulni, még levegőt is csak óvatosan vettem.

– Dr. Gillies! Nézze!

A skorpiók mintha csak parancsot kaptak volna, szétfutottak és elbújtak a falak repedéseiben. A lábam körül menetelő példányok is eltűntek. Fellélegeztem, ám a következő pillanatban hatalmas erő taszított rajtam. Ha taposóaknára lépek, talán akkor sem szálltam volna olyan gyorsan, mint ahogy átszeltem a távolságot a szemközti falig. Még hallottam, hogy a sisakom nekicsattan a köveknek, és mintha a doki is kiáltott volna, aztán elnyelte tudatomat a sötétség.

Arra ébredtem, hogy forróság járja át a testem. A hasamon feküdtem és ujjaim puha, szinte perzselő homokba mélyedtek. Felpattant a szemhéjam, és amilyen gyorsan csak a remegő izmaimtól tellett, feltérdeltem. A fejemben mintha száz harang zúgott volna egyszerre. Fájt minden tagom. Akárha a másnaposságok öregapja tett volna látogatást bennem…

Ramaty állapotomat lassan legyőzte a csodálkozás. Tekintetemmel pásztáztam a lágy fövenyű tengerpartot, és alig százlépésnyire egy folyó deltáját pillantottam meg. Balra tőlem, túl a sárgásfehér homoksávon pálmaligetek, alacsonyabb zöld cserjék és majd’ térdig érő fű hajladozott a szellőben. Rikoltozó sirálycsapat keringett felettem. Talán a csalódottságuknak adtak hangot, hogy életben vagyok, és más reggeli után kell nézniük. Habár, amennyire az iskolai tananyagra emlékszem, ezek a madarak csak ritkán fanyalodnak dögevésre, de inkább nem akartam tesztelni bizonytalan tudásomat. Egy gyurmagolyó ruganyosságával vetekedve talpra küzdöttem magam.

– Hol a francban vagyok? – tört ki belőlem önkéntelenül a kérdés.

Választ ugyan nem kaptam, de az érzés, hogy nem 2011-et írunk, úgy kapaszkodott belém, mint dühös foxi a postás nadrágszárába.

Forgolódtam még egy sort, aztán kis híján visszaültem a homokba a meglepetéstől. A tenger habjaiból emberformájú alak emelkedett ki. Domborulatai nőt sejtettek, de a testét mintha vízből formálták volna. Leesett állal pislogtam a közel három méter magas alakra, amint lassan kigázolt a partra. Annyira lefoglalt a tengernő látvány, hogy csak az utolsó pillanatban vettem észre a folyó felől érkező hasonló teremtményt. Az új jövevény széles válla, izmosnak tűnő karja és combja férfit sejtetett.

– Tiamat – vonta magához közelebb a folyóférfi a tengernőt.

– Apsu… – viszonozta a lány az ölelést.

Elfordultam volna, de képtelen voltam megmozdulni. Eszembe se jutott a fegyverem után nyúlkálni. Kegyetlen zavarom ellenére sem tudtam elszakítani a tekintetem a szerelmespárról. Az életem története. Mindig rosszkor voltam rossz helyen.

Felerősödött a szél és a pár gyanakodva szétrebbent. Apsu a tengerparti cserjék felé perdült és közben maga mögé tolta a párját. Díszes, ősi kinézetű kaftánfélét viselő férfi lépett ki a közeli pálmaliget törzsei közül. Nyugodt léptekkel indult el a pár felé, de szakállas arcáról szinte sütött a rosszindulat. Habár embernek tűnt, de a léptei nyomán felkavarodó, keringőzve magasba szökő homokszemek, földdarabkák semmiképpen sem számítottak normálisnak.

– Mit akarsz, Marduk? – feszültek meg a folyóférfi izmai.

– Csak azt, ami jár nekem. Azt, ami a jussom. Az új világot nem irányíthatják a régi istenek…

– Gyermeknek nem illik szülőre támadni – vágott vissza Apsu.

Még pislogni sem volt időm, amikor a két férfi egymásnak rontott.

Texasban nőttem fel, átéltem pár tornádót, de arra, amit láttam, alig találnék szavakat. A szemem láttára kibontakozó harc mintha egy gigantikussá növekedett szélvész és a Niagara vízesés küzdelme lett volna. Bömbölt a szél, remegett a talaj. Homokszemek milliárdjai, víz- és sárcseppek tengere keringett, örvénylett veszett sebességgel a levegőben. A forgószél hol százméteres magasságokig nyúlt, hol lelapult, mint sastól megrémült nyúl. Tétova mozdulattal vontam előre a hátamról a gépkarabélyt. Új, teli tárat kattintottam a fegyverbe, aztán csak álltam, földbe gyökerezett lábbal, mert gőzöm sem volt, mit tehetnék. Kire lőjek? Mire lőjek?

Vérfagyasztó, győztes üvöltés keveredett el fájdalmas kiáltással, és a vihar egy szempillantás alatt elmúlt. A szakállas alak zihálva, gonosz vigyorral figyelte a lába előtt mozdulatlanul heverő Apsut. A vízférfi tompán csillogó teste szétfolyt. A föveny mohón felszívta a nedvességet.

A döbbenten álló tengernő lágy, alig kivehető vonású arcán végtelen fájdalom, hitetlenség és ébredő harag futott át.

Éktelen, megmagyarázhatatlan düh fogott el. Ölni akartam! A vállamhoz rántottam a fegyverem, célra tartottam.

– Hé, seggfej! – kiáltottam oda a Marduk nevű fickónak. – Az ilyet mifelénk így jutalmazzák!

Két gyors lövés dördült, mindkettő a szakállas férfi mellkasába csapódott. Marduk megrándult, hátratántorodott, de nem esett el. Értetlenül bámult felém. Kihasználtam a meglepetés erejét, rövid sorozatot küldtem a rohadékba. A pasas csak tántorgott, botladozott, de nem akart meghalni.

Agyamat elborította a vörös köd. Felugatott az M27-esem, és lépésről lépésre közeledve a rogyadozó alakhoz, beleküldtem az egész tárat. Még az életben nem sikerült olyan gyorsan tárat cserélnem, mint amikor a fegyver már csak üresen csattant.

Végre!

A pasas elterült a homokban. Igaz, alig egy szívdobbanásnyi idő múlva már ismét talpon volt. Zihálva, gyilkos tekintettel meredtem rá. Rohadtul szerettem volna letörölni az önelégült vigyort a képéről!

Fájdalmas, már-már tébolyult sikoly zendült a tenger felől. Mindketten odakaptuk a fejünket, és a dühöm egy tizedmásodperc alatt váltott át ijedtségbe. A tengernő eltűnt, helyét egy irdatlan nagy szörnyeteg vette át. A vízlény engem leginkább egy, a hajókat elroppantó borzalmasan nagy kígyó és egy sárkány keverékére emlékeztetett.

– Megölted a páromat! Pusztulj! – bömbölte a tengeri kígyó. A hangjától a testemen minden szál szőr vigyázzba vágta magát.

Valami levert a lábamról. Vagy féltucatnyi jókora homokbucka száguldott a megzavarodva hátráló Marduk felé. Nem telt bele egy sóhajtásnyi idő, fény derült a mozgó fövenykupacok titkára. A puha talajból olyan lények bukkantak fel, amikkel legfeljebb a rémálmaimban, vagy horrorfilmekben találkoztam eddig. Hatalmas, kisebbfajta tehén méretével vetekedő skorpiók rázták le magukról sebesen a homokot. Mintha ez nem lett volna elég ahhoz, hogy a nadrágomba csináljak, az ízeltlábúak feje megnyúlt, megváltozott és izmos, meztelen emberi felsőtestté változott. Félskorpió, félember…

Marduk menekülőre fogta a dolgot. Rántott egyet a kaftánján, megpördült, majd a szó szoros értelmében szélsebesen elinalt. A skorpióemberek dühös kiáltásokkal üldözőbe vették és egy szempillantás alatt eltűntek a pálmafák között.

Arra riadtam, hogy a tengeri szörnyeteg úgy hatméternyi magasságból engem néz. Nem örültem a rivaldafénynek.

– Helló… – próbálkoztam, de a hangom elcsuklott.

A sárkánykígyó megrázta a fejét, majd sebesen, hangtalanul visszahúzódott az óceánba. A hullámok máskor oly megnyugtató mormolásába fájdalmas zokogás vegyült.

Egyedül maradtam a parton.

Legalábbis, azt hittem.

Árnyék vetült a talajra. Megpördültem, majd azzal a lendülettel rémülten hátraugrottam. Egy skorpióember állt tőlem alig háromlépésnyi távolságra. Sárga szeme rezdületlen tekintettel méricskélt. A szörnyetegben ráismertem a vademberre, aki a homokviharban rám hozta a frászt.

– Harcos! – mordult fel és közelebb lépett.

Rohadt gyorsan mozgott, alig tudtam félreugrani előle.

– Hagyj békén! Nem akarok balhét! – vettem célba a rettenetet.

Hiba volt. A félskorpió kikapta a kezemből a fegyvert és a tengerbe hajította. Olyan sebesen hátráltam, ahogy csak tudtam, és közben a pisztolyom után kotorásztam, de ujjaim csak az üres fegyvertokon babráltak.

„Persze! A pisztolyt elejthettem még a zigguratban, amikor…”

A rém ezúttal nem vacakolt a tánclépésekkel, egyenesen felém ugrott.

Csessze meg! Mióta tudnak ugrani a skorpiók? – futott át az agyamon a hülye kérdés.

A szörny megragadta az alkaromat. Mintha folyékony parazsat nyomtak volna a vénámba, úgy áradt szét bennem a kín. Üvöltöttem, vergődtem, de éreztem, annyi esélyem sincs a szabadulásra, mint bolhának a súlyemelő bajnokságon a dobogós helyre. A fájdalom átjárta a testem, és szinte hálásan fogadtam a lassan rám köszöntő ájulást.

Már megint egy másnapos ébredés. Miközben igyekeztem elhessegetni a koponyám belső falán kopácsoló harkályokat, arra gondoltam, hogy legközelebb már jó lenne mindezt itallal is kipróbálni. Minél hamarabb, és mondjuk valahol Dallasban…

– Hahó! Térjen már magához! Hallja? Nehogy meghaljon itt nekem, mert… Nem is tudom, mit csinálok akkor magával!

A doki rekedtes kárálása rádöbbentett, hogy továbbra sem vagyok kint az erdőből. Nehézkesen megmoccantam, kinyitottam a szemem és ülő helyzetbe tornáztam magam. A ziggurat termének képe nem változott, leszámítva, hogy mintha sötétebb lett volna idebent, mint azelőtt. A Berettám ott hevert alig pár centire tőlem. Felkaptam, ellenőriztem a tárat, majd a fegyvert belöktem a tokjába. Felrémlett a bizarr látomásom. Gyanakodva tapintottam hátra a gépkarabélyom után kutatva.

– Hol a fegyverem? Nem látta?

– Magának is szép jó reggelt! – puffogott az öreg. – Más normális ember a kávéját követeli az ágyba, maga meg a puskáját? Mikor látta magát orvos utoljára?

– Alig két hónapja, de többet engem nem lát, az biztos.

– Miért?

– Mert hülyeségeket kérdezett és kinyomtam a szemét – csikorogtam. Kikapartam két aszpirint a mellényem egyik zsebéből, és fél korty vízzel leküldtem. – Rohadt fejfájás…

– Nem csodálom. Amekkorát koppant a falon… Hé, adna nekem is abból a fájdalomcsillapítóból? Ha elfelejtette volna, egy golyó van a lábamban.

– Tessék – nyomtam a doki kezébe a hengeres kis fiolát. – Ossza be, mert a jó ég tudja, mikorra sikerül visszakeverednünk a civilizációba.

Hallgattunk egy sort, de a gondolataim vissza-visszatértek a látomásomhoz.

– Dr. Gillies! Mondanak magának valamit azok a nevek, hogy Tiamat, Apsu és Marduk?

A fal tövében bóbiskoló kisöreg felkapta a fejét.

– Hogy mondanak-e? Fiacskám, Tiamatot az ősi babiloni mitológia a tenger istennőjeként tisztelte. Apsu, vagy más néven Abzu az édesvizek, a talajból előtörő források és folyók istene volt. Marduk pedig az ő gyermekük, aki a viharoknak parancsolt.

– Aha – bólogattam eltűnődve –, és mi lett velük? Mármint, mi a sztorijuk?

– Egy ilyen kérdésért kapásból kivágnám az osztályteremből, de szerencséjére nem az egyetemen vagyunk. Már azt is a javára írom, hogy egyáltalán érdeklődik a téma iránt. Na, hogy lefordítsam a maga nyelvezetére és könnyen emészthető legyen: Tiamat és Apsu képviselték a legrégebbi isteneket. Az ő nászukból született meg az istenek fiatalabb generációja, többek között Marduk is. Vad és kegyetlen volt még akkoriban a világ. Marduk az új generációs istenek élére állt és megölte a szüleit. Először Apsuval végzett, majd Tiamattal.

– Hm! Mi a helyzet a skorpióemberekkel?

– Á, igen! A girtablullû, vagy más néven aqrabuamelu egy félig ember, félig skorpió teremtmény. Tiamat hívta őket életre, hogy segítsenek neki a fiatalabb istenek elleni harcban.

– Ennyi? – kérdeztem kissé csalódottan.

– Dehogy! Viszont nem szeretném terhelni olyan mítoszokkal, mint például: ők voltak a Kurnigi kapujának őrei is, vagy, hogy ők engedték minden reggel útjára Shamas-t.

– Emberi nyelven nem lehetne magyarázni? – bosszankodtam.

– Rendben – vigyorodott el a doki. – Szóval, azon túl, hogy gyilkolták a fiatalabb isteneket, ők őrizték az alvilág bejáratát és nyitottak utat reggel a Napnak, hogy aztán estére visszatérjen. Egyes hiedelmek szerint néha segítik a vándorokat, néha elemésztik őket.

– Pazar. Honnan tudja az ember, hogy éppen melyik hangulatban találkozik velük?

– Gondolom, onnan, hogy sikeresen eléri-e a célját, vagy útközben meghal – vonogatta a vállát a professzor. – Miért? Beszélni szeretne velük? Nem lenne rossz, ha tanácsot lehetne tőlük kérni, de ahhoz kicsit erősebb szer kellene, mint az aszpirinünk…

– Tudja, mit? Inkább aludjon, én addig ellenőrzöm a terepet, és hozok még pár fáklyát.

Nem kellett kétszer mondanom. Dr. Gillies ledőlt, én pedig komótosan felkeltem. Elindultam a terem kijárata felé, ám az alkaromba hasító éles fájdalom megállított. Nyugtalanul feltűrtem a zubbonyom ujját, aztán elhűlten meredtem a bőrömön díszelgő tetoválásra. Már csak azért is, mert eddig ilyenem nem volt! Az arasznyi fekete skorpió figura mintha kíváncsian lengette volna ízelt farkát.

Meghibbantam. Napszúrást kaptam. Túl nagyot estem – próbáltam lehunyt szemmel logikus magyarázatot találni a jelenségre, ám valahogy egyik sem tudott megnyugtatni. Résnyire kinyitottam a szemem, és a tekintetem ismét a skorpió tetoválásra esett. Az állat időközben megfordult, és immár a csuklóm irányába meregette ollós lábait.

Érjünk csak vissza Bagdadba, önként jelentkezek a pszichomókusnál! – ígértem meg magamnak.

Lehajtottam a zubbony ujját, látni sem akartam a dekorációmat. Viszont, nehogy nyugalmat leljek, újabb meglepő tényt fedeztem fel. A falrepedésbe beszúrt fáklya fénye lebbenő fekete sziluettként dobta a kőfalra az árnyékomat. Úgy deréktájig még oké is volt a dolog, de az alatt… Valahogy nem tetszett, hogy a lábaim helyett egy skorpió testét látom. Gyorsan lepillantottam, és megnyugodva tapasztaltam, hogy igenis két emberlábon állok a földön. Ijedtség futott át rajtam, de úgy döntöttem, a többi alkatrészemet majd később ellenőrzöm. Elindultam, és a félig ízeltlábú árnyékom is velem mozdult.

Amikor kiléptem a teraszra, szinte mellbe vágott az éjszakai sivatag hidege. Milliónyi csillag sziporkázott a tintafekete égen, és a homokdűnéket kísérteties fénnyel vonta be a kelő Hold. Szippantottam párat a friss levegőből, és könnyű szédülés kerített hatalmába. Az enyhe émelygés erősödött, és szégyenszemre meg kellett támaszkodnom a kőfalon. A sivatag képe megváltozott, mintha egy őrült operatőr hirtelen bekapcsolta volna a zoom üzemmódot. Láttam a homokbuckákat, de hirtelen váltott a kép, ráközelített egy apró oázisra, majd ugrott tovább. Egy homokfútta, repedezett betonú elhagyatott országút suhant el a látómezőm szegélyén.

Lehetetlen! A legközelebbi út is majd’ hetven mérföldre van! – hüledeztem, majd vállat vontam. – Ott egye meg a fene!

Akárhogyan is, valahol mélyen tudtam, hogy ezúttal nem holmi vízióval van dolgom.

Lassan fordítottam a fejem, közben fokozatosan rájöttem, miként tudom változtatni a látótávolságomat. Fürkésztem a környéket, és nagyot dobbant a szívem. Tőlünk alig három mérföldnyire egy katonai konvoj táborozott a sivatagban. Az egyik teherkocsi motorháztetője fölé két katona hajolt és szemlátomást dühösen igyekeztek valamit meglazítani. Esetleg megszorítani. Egy biztos, a műszaki hiba miatt kényszerpihenőben veszteglő járműveket két-három óra alatt elérhetjük. Feltéve, ha a prof nem esik össze addig.

Visszasiettem az öreghez a jó hírrel. A doki álmosan motyogott valamit, és olyan sebességgel kezdett el cihelődni, mint egy kábítólövedékkel seggbe lőtt lajhár.

– Erre nincs időnk! – rángattam talpra az öreget. – Bocs, de tényleg sietnünk kellene!

A vállamra kaptam az ijedten tiltakozó idős férfit. Meglepően könnyűnek találtam, mint ahogy azt is, hogy a ziggurat kanyargós, emelkedő folyosóin felkocogjak vele a kijáratig.

– Hagyjon már! Tudok én menni a saját lábamon!

– Lehet, de így gyorsabb lesz. Higgyen nekem!

Leugrottam a platóról. Akkor még nem tudtam, mi történt velem, de még soha nem éreztem magamban ennyi erőt. Futásnak eredtem, és a tempótól még a vállamon nyivákoló professzornak is torkán akadt a szó.

A zigguratot és az arab romfalut elnyelte mögöttünk az egyre növekvő távolság.

* * *

2011. november 22.

USA, Dél-Karolina, Folly Beach

A lemenő Nap hosszú árnyakat rajzolt a nyaralóváros utcáira. Hideg szél űzte be a házakba a helyieket és csupán a nyár emlékét kergető pár turista bóklászott a hotelek és a néhány, egész évben nyitva tartó étterem között.

Ültem a homokban és csak fél füllel hallgattam a városka zajait. Előttem alig tízlépésnyire a tenger hullámzott, narancsvörös csillanásokkal búcsúzva a lenyugvó Naptól. A hullámok mormolásában szomorú sóhajokat véltem hallani…

Örülnöm kellett volna, hiszen ez volt az első napom az új életemben. Nincs többé egyenruha, nincs több fegyverropogás. Leszereltem, ennyi. Azt mondják, nem létezik leszerelt tengerészgyalogos. Az egyenruhát leveheti, de a világot mindig is katonaszemmel fogja látni.

Nem tudom, majd kiderül. Már hiányzott a sereg, de nem maradhattam tovább. Úgy éreztem, másra, többre vagyok hivatott, mint hogy egyik kontinensről a másikra masírozzak és hataloméhes, önző politikusok bábja legyek. Arról már nem is beszélve, hogy az új képességeimet szigorú kordában kellett tartanom. Nem szerettem volna valamelyik titkos laborban végezni, mint kísérleti fehér egér, ha rájönnek, hogy négy másodperc alatt le tudom futni a száz métert, és teljes menetfelszerelésben is képes vagyok átugrani a gyakorlópálya ötméteres betonfalát. Hogy az időnként életre kelő tetoválásomat már ne is említsem. Az árnyékom pedig… Még szerencse, hogy csupán én láttam annak, ami: félig skorpió, félig embernek.

Egyedül ücsörögtem a tengerparton. Rövid ujjú ingem alá bekúszott a hideg, de nem bántam. A turistaszezon régen véget ért, az esőssé váló napok és a lehűlő óceán már nem csábították az embereket.

Már csak ezért is néztem nagyot, amikor egy fej bukkant fel a tengerben. Fiatal nő gázolt ki a vízből és egyenesen felém tartott. Egyrészes, fehér fürdőruhájától élesen elütött kreolos bőre, hosszú, fekete haja nedvesen göndörödött a keblére. Hazudnék, ha azt mondanám, nem lepődtem meg.

A fiatal nő közeledtére az alkaromra tetovált skorpió megelevenedett, szinte vitustáncot járt. Már azon voltam, hogy felugrok, de a nő gyors mosollyal mellém telepedett. Felhúzta a lábát és karjával átölelte a térdét. Skorpióm nem bírt magával, körbe-körbe rohangált az alkaromon.

Megköszörültem a torkom, de semmi frappáns üdvözlés nem jutott eszembe. A nő felém fordította az arcát.

– Nem ismersz meg, igaz? – Enyhén idegenes akcentusa lágyan csendült.

– Nem… vagyis… Tiamat? – kérdeztem reménykedve, hogy ha nem jók a megérzéseim, akkor sem fog itt hagyni a habokból felbukkant szépség.

– Igen, én vagyok az.

– De te… meghaltál – nyeltem nagyot.

– Nem minden mítosz igaz.

– Ember vagy – nyögtem pár másodperces kellemetlen csend után ostobán. – Mikor utoljára láttalak, egy hatalmas tengeri kígyó voltál…

– Jobban szeretnél abban a formámban látni?

– Ó, nem, dehogy! Ez így nagyon is megfelel.

– Rendben. Gondolom, szeretnéd tudni, hogy miért vagyok itt.

– Égek a vágytól, hogy halljam.

Tiamat elmosolyodott.

– Nos, mondjuk úgy, munkát ajánlok neked.

– Mint micsoda? Milyen beosztásban?

– Szerintem elég egyértelmű – pillantott a skorpiómra.

Hallgattam egy sort, igyekeztem megemészteni a helyzetet. Egy halottnak hitt ősi istennő munkát ajánl nekem, a félskorpiónak. Na, ha ezt elmondanám valakinek és nem zárnak érte diliházba, akkor semmiért!

– Nem tudom… – feleltem habozva. – Növesszek még pár lábat és rohangáljak egyik homokbuckától a másikig?

– Nem, szó sincs semmi ilyesmiről. A világ megváltozott és bár az emberek már szinte teljesen elfelejtkeztek rólunk, mi még itt vagyunk. Az évezredek óta tartó háborúink még nem értek véget és szükségem van a segítségre. Modern, az új kornak megfelelő harcosokra.

– Értem. Mi lesz, ha nemet mondok?

– Elfelejtesz mindent és maradsz, ami voltál: halandó ember.

– És ha beleegyezek? Mit kapok érte cserébe? Tudod, a modern világban becsületszóra nem adnak semmit a boltban.

– Erre nem lesz gondod, megígérem. A jutalmad pedig az örök élet, ha elfogadod.

Keserű mosolyra húztam a számat. Örök élet? Se kutyám, se macskám. A szüleim régen a temetőben alusszák örök álmukat. A tengerészgyalogság volt eddig a családom, és most már nem tartozom hozzájuk sem.

– Áll az alku. Egészen addig, amíg nem nő több lábam, mint kettő.

Vízpermet hullott az arcomra, mint tavaszi lágy eső, és mire letöröltem, Tiamat eltűnt mellőlem. Tanácstalanul bámultam egy kicsit, majd vállat vontam. Felkeltem, leporoltam a nadrágomat, majd elindultam vissza a motelhez, ahol megszálltam.

A tengerparttal párhuzamosan húzódó parkolón vágtam át, amikor reflektorfény villant rám. A közelben várakozó böhöm nagy Ford terepjáró villogtatta rám a lámpáit. Gyanakodva léptem közelebb a sötétített üvegű kocsihoz. Az utasoldali ablak halk zúgással legördült. A sofőr ismerősnek tűnt, de beletelt pár másodpercbe, mire rájöttem, hogy a sivatagi barbár cimborám ezúttal fekete szemébe bámulok. A vasalt ing, a rövidre nyírt haj és a rozsdamentes Omega karóra igencsak megváltoztatták a kinézetét.

– Beszállsz, harcos? – nézett rám kérdőn.

– Nyugi, katona! Nem esik bántódása. Gahal barátunk ugyan ijesztő külsővel rendelkezik, de higgye el, amúgy csupaszív ember. Vagyis, valami olyasmi… – A hátsó ülésről felém szálló ismerős hang felé kaptam a fejem. Dr. Gillies a világ legnagyobb nyugalmával ücsörgött a sarokban, kezében jókora Smoothie King emblémás műanyagpohárral.

– Maga mit keres itt? Maga is ezeknek dolgozik?

– Így is lehet mondani, igen – bólintott az öreg. – Na, jön vagy marad?

– Ez az alak megölte Martinezt! – feszültek meg az izmaim, miközben gyilkos pillantást vetettem a sofőrre.

– Igen – felelte Gahal nyugodtan –, és őszintén sajnálom. Marduk megzavart a viharral, nem tudtam eldönteni, hogy ki ellenség és ki barát. Te is harcos vagy, hát megkérdem, te mit tennél, ha kérdés nélkül az életedre törnek?

Nem tetszett, amit hallottam, de kénytelen voltam elfogadni az érvelést. Valóban, ha rám kezdtek volna lőni, én is felvettem volna a küzdelmet.

– Szálljon már be, mielőtt még elolvad az összes jégkocka és felmelegszik a turmixom! – emelte ajkához a pohara szívószálát az öreg.

Kurtán felnevettem. Volt valami vicces abban, ahogy az idős professzor az italát hörpölgette. Bepattantam az anyósülésre. Gahal megvárta, amíg bekötöm az övemet, majd beindította a motort.

– Hová megyünk? – kérdeztem enyhe izgatottsággal.

– Új harcokba, ifjú fivérem. Új harcokba…

Vége(?)

J. A. A. Donath

Szárnyainktól megfosztván…

A legősibb mesemondók, történetmesélők egykori táltosaink voltak. A legendák szerint énekeltek, táncoltak a tűz körül, s miközben megszólították a valaha-volt Isteneket, észrevétlenül átadták az utókornak származásunk titkait.

Az írók az egykori táltosokhoz hasonlóan megidézik azokat a lényeket, akikről az ősi dalok, fohászok szóltak. Ahogy én teszem az alábbi történetben…

…Kövek s fák regéjét adom át most néktek; ám tudnotok kell: mindez rég történt, s az emlékek megkoptak, akár a szél csiszolta, eső vájta rúnák…

A háború generációk óta tartott, s ugyan a vének más okokról vallottak, valójában minden azért kezdődött, amiért mindig szokott: az ember önző és irigy, birtoklási vágya határtalan. Egyikőjüknek bőséges élelem, másikójuknak a teljes vízkészlet kellett, majd föld, fa vagy kő. Aztán kincs raboltatott, meggyalázott asszonyok zokogtak holt fiak tetemei felett, s a tettek bosszúért rikoltottak.

Ám az egyiknek sem jutott eszébe, hogy talán másképp is lehetett volna…

(Agmánd táltos legendái – Kötöny késői, lejegyzett krónikáiból)

Dermedt némaság ült a tájon, mintha Tengri, az Ég ura halált lehelt volna Szítall szigetének partjaira. Szellő se rezdült, nem daloltak a kabócák, s a part mögötti rengetegből nem szűrődtek ki neszek. A toronymagas sziklák kopár, madárürülékkel foltozott peremei felett és alant, a barlangokkal szabdalt lábazatnál mindig sikoltott az északi szél, ám most egy fuvallat sem támadta a partmenti zátonyok gólemszerű kitüremkedéseit. A máskor oly nagy hangon rikoltozó sirályok és csattogó szulák is csak tátogtak tán…

Csupán a tenger mormolta halk dalát, amint lágyan ostromolta a part meredek szikláit, s a végeláthatatlan víztömeg még akkor is dorombolt, mikor hullámai látszólag visszavonultak.

A két harcos a végtelen vizet fürkészte, tudatuk zord sugallat foglyaként vergődött; hamarosan történik valami. Mint néhány hete, mint eddig oly gyakran, mint mindig…

A komor arcú férfi sötét haját egyetlen hosszú, fejtetőről induló varkocsba fonva viselte. Széles vállán feszülő szürke bőrzekéje szegélyrojtjai egy ütemre táncoltak karmozdulataival, amint nyílvesszőt húzott elő a jobb oldalán levő, nyújtott homokóra alakú fategezből. Az égnek meredő hegyek rendezett kötegben várták sorsukat, akár a tok aljában szépen kisimított tollvégek; a harcosok így tudták a leggyorsabban az ínra helyezni a tíz-tizenkét vesszőt célra tartás és eresztés előtt.

A férfi duplán ívelt, szaruvégű íjának húrjára helyezte a vesszőt… de még nem ajzotta fel fegyverét. Egy széles sziklaperemen állt, s hogy jobban lásson, az íjat a bal kezébe vette, jobbjával tekintetét árnyékolta. A parttól messze, a látóhatár szélén a víz örvényektől kavargott, melyeket hajó még nem szelt át. Messziről kémlelve úgy tűnt, mintha a fehér felhőpamacsokat ölelő mindenség távoli kékje egybeolvadt volna a vízzel, ám a tenger azon távoli szakasza éles és halálos, alattomos sziklazátonyokat rejtett.

– Maulin, fivérem – lépett a férfi mellé az addig kissé távolabb álló, fiatal, szőke nő –, azt véled, hogy a szítallok népét újabb turulida betörés fenyegeti?

Maulin a szemöldökét ráncolta, szája elkeskenyedett. Leengedte kezét és megrázta fejét.

– Nem tudom, Gvellina – pillantott le a nőre, tekintetét a szürke szempárba fúrta –, de valami nyugtalanít. Véremben halál hidege bizsereg, és reggel Alhorn is idegesebb volt a szokottnál.

A nő jól ismerte társát, tudta, hogy amaz nem véletlen lett Őrző, és okkal kapta feladatul az északi partok ezen részének ügyelését. A szítall vezérek kemény, de megfontolt harcosnak tartották Maulint, s ha ráosztottak egy feladatot, a férfi tetteit mindig legjobb tudása és higgadt cselekedetei jellemezték. Tisztelte népét, hűen szolgálta királynője uradalmát, ám ok nélkül, meggondolatlanul nem ugrott neki az ellenségnek. Számtalan összecsapásnál bizonyított már, de még akkor is higgadt maradt, ha az Istenek egy tömegmészárlás során a tehetetlen szemlélő szerepébe kényszerítették. Amikor hét tavasszal ezelőtt lerohanták a szülei faluját a turulidák, és ő nem ért oda időben, néma gyászba burkolózva, méltósággal fogadta, amit a sors rámért. A következő tavaszon, egy összecsapásban meghalt a párja, aki egyben az Őrzőtársa is volt, s a férfi immár sokszorosan magára maradt egy alig cseperedő lánygyermekkel. Gvellina akkoriban már biztosan ülte Baltazart és sikerrel forgatta a kardot, ám még két tavasznak el kellett telnie, hogy részt vehessen a turulidák elleni harcban.

– Magam is nyugtalan vagyok – mondta a nő –, bár tény, hogy te és a hátasod néha túl… óvatosnak bizonyultok.

– Csengő hangod arra céloz tán, hogy Alhorn és én zavaróan aggodalmaskodók lennénk? – futott át kósza mosoly Maulin arcán, és lazította a fogást az íján.

– Ami téged illet… nos, igen, arra céloztam – felelte pimasz hangon Gvellina. – De Alhorn inkább aggódjon, mint cserben hagyjon.

Kinyújtóztatta hosszú, kecses ujjait, melyek addig a kardja markolatára feszültek. Rá jellemző módon akkor is a baloldalán függő pengéhez kapott, ha távoli ellen fenyegette, mert nemigen kedvelte az Őrzők megszokott fegyverét, bár neki is ott függött a hátán az íj egy bőrtegezben, jobbján pedig egy fategezben a vesszőket hordta.

Amikor tizenegy holdfordulóval ezelőtt a csete vezetője először osztotta be Maulin mellé, titkon ujjongott a szíve, pedig jól tudta, hogy csupán ifjonti türelmetlenségét akarják csiszolni. Azelőtt gyakorta megesett, hogy gyorsabban eljárt a keze, mint az a nála jóval nagyobb termetű férfiak ellen ildomos lett volna, s a csetepaték során könnyedén ki lehetett zökkenteni a nyugalmából. Ám Maulin megtanította arra, hogyan kezelje hevességét, így a nevelő hatás célt ért – és éppen ez okozta a legnagyobb fejtörést Gvellinának. Bármennyire igyekezett, eddig még nem sikerült kivívnia a férfi csodálatát, s lassan feladta a reményt, hogy Maulin egyszer majd többnek látja oktondi tanítványnál.

– Az óvatosság sosem árt, és Alhorn még nem hagyott magamra – morogta a férfi. – Csak azért tudtam elfogadtatni vele, hogy nem hozom ki az őrjáratra, mert te is gyalogosan jöttél.

– Nem is baj – kuncogta Gvellina. – Szerintem éjszaka, míg mi aludtunk, Alhorn és Baltazar áttársalogták Holdanyánk sétáját.

– Ha… – kezdte volna Maulin, de elakadt a szava.

A szél különös, távolinak tűnő rikoltást sodort feléjük, de ők tudták, hogy a csalóka jelenség megtéveszti fülüket, s a hang forrása egészen közel jár hozzájuk. Jól ismerték a visításhoz hasonlatos, testet-lelket átható, égi üvöltést; a fejük felől lezúduló alakok árnyéka eltakarta Nap atya arcát.

Két óriási vadászmadár rontott rájuk a fellegek közül. A vörösesbarna tollazatú, sárga szemű, combvastagnyi kampós csőrű, másfél öl karmú bestiák a lecsapó villám gyorsaságával zuhantak alá. Gazdáik gyilkolásra szegezett négyélű lándzsái szinte védhetetlenné tették támadásukat.

– Turulidák a szárazföldről! – kiáltotta éles hangon Gvellina, és bár nem sok esélye volt támadójával szemben, kardja máris védekező tartásban villant karcsú, ám izmos teste előtt.

A madarakat nyereg nélkül megülő turulidák keménykötésű, szakállas férfiak voltak, s lábukkal oly’ könnyedén irányították a gyors mozgású óriássólymokat, mint ahogy egy lovas a hátasát hosszú-hosszú évek gyakorlatozása után. Félelemkeltőn ordítottak ellenfeleikre, közben nyelvükkel csettintve utasításokat osztogattak szekérnyi méretű szárnyasaiknak. A madarak másképp mozdultak egy rövidebb hangra, s másképp egy hosszabbra; a harcosokkal közös összhang növelte a támadás sikerét. Emelkedtek, vagy alázuhantak a felhők magasából, farktollaikat billegtetve, karmaikat előreszegve szitáltak, kitárt csőrükből előtörő ekeformájú nyelvükkel vadul sziszegtek áldozataikra, míg gazdáik lándzsákkal hadakoztak.

Maulin íjáról gyors egymás után féltucatnyi nyílvessző süvített el, melyek vagy célt tévesztettek, vagy levágódtak a turulidák pajzsáról, ám arra elegendőnek bizonyultak, hogy megtörjék a támadás lendületét.

– Menj! – üvöltötte a férfi Gvellinának, aki menekülés helyett dühödten lóbálta kardját.

Ekkor, épp oly váratlanul, mint ahogy a sólymok zúdultak le a magasból, egy fekete és egy fehér pegazus patái csattantak a sziklaperemen, s kitárt szárnyuk vad csapásaival csaknem lesodorták az újra támadásba lendülő hatalmas madarakon ülő alakokat. A sólymokat megriasztotta a váratlan erőkiegyenlítés, gyors iramban elkanyarodtak a sziklaperemtől.

– Az ég hozott titeket a segítségünkre! – kiáltotta Gvellina a fehér pegazus felé lódulva.

– Meg a szárnyaink… Na, bohóckodtok még ott lent, vagy elfoglaljátok végre nemes ülepetekkel a nektek való helyet? – rázta meg hófehér sörényes fejét Baltazar, és amíg fekete társának gazdája is felpattant a finoman megművelt bőrnyeregbe, ő a jobbról érkező méretes sólyom felé kapált mellső lábával.

– Így már kissé érdekesebb lesz az ütközet – vicsorogta az egyik turulida; sebhelyekkel csúfított, napcserzett arcán lobot vetett a düh, miközben feljebb irányította madarát, hogy az lendületet tudjon venni.

Az óriássólymok testi fölényét ellensúlyozta a pegazusok fürgesége, s amint újra és újra egymásnak rontottak a levegőben, úgy tűnt, mintha a négy állat és négy ember egy előre megkomponált zenére táncolt volna. Karmok próbáltak tépni, patás lábak rúgni, a szárnyak csapkodtak, a kitátott csőrök és pofák harapni, tépni igyekeztek. A pegazusok éles hangon nyerítettek, amire az óriásmadarak dühödt rikoltása volt a válasz, miközben harci üvöltések és durva szitkok hagyták el a négy ember száját. Villogtak a pengék, s amikor a szítallok kardjai lesújtottak a turulida lándzsák nyelére, a fémek sikoltása jelezte, hogy mindkét fél ismeri a fegyverforgatás titkait. Így aztán hosszú perceken keresztül egyikük sem volt képes kardjával vagy lándzsájával kárt tenni az ellenségben.

– Alhorn – hajolt közelebb fénylő szőrű pegazusának izmos nyakához Maulin –, próbálj átjutni a sólyom másik szárnyához! Ahogy látom, a bal oldalát nem védi ellenfelem…

– Nem, mivel lerúgtam a bőrpajzsát a kezéről, s a lándzsát a jobbjában tartja. Bár nem ismerem az emberi félelmet, de tisztább lenne visszavonulnunk… – vicsorgott a mén a magasba röppenve, hogy ellenfele fölé kerüljön. – Nincs jó előérzetem…

A sólyom azonnal észlelte a pegazus szándékát, és már mozdult is felfelé, így Alhorn hirtelen zuhanni kezdett, ám az óriásmadár követte az irányváltást.

Baltazar és Gvellina a másik sólyommal és lovasával hadakozott; a küzdelem kiegyenlített volt, a nő minden csapást hárított és viszonzott, ami nyilvánvalóan dühítette a turulida férfit.

– Átkozott szítall némber – sziszegte fekete, madártollal díszített prémsapkája alól –, unalmas vagy!

Csettintett nyelvével és megbillentette a madarat, aki azonnal reagált. Szárnyával Baltazar felé csapott, s a pegazus kissé féloldalasan lebukott a sodrás elől, ám Gvellinát váratlanul érte a villámgyors mozdulat. Ösztönösen megpróbált ellenállni a lefelé húzó erőnek, teste hátravágódott, kardot tartó kezével is a kantár felé kapott, így néhány pillanatra tiszta célponttá vált. A sólymon ülő férfi körszakállal ölelt száján vigyor futott át, miközben négyélű lándzsája lecsapott.

A fegyver hegye villámsebességgel szelte át a két harcos és állata közti teret, s vért fakasztott a fiatal Őrző oldalán. Baltazar észlelte a veszélyt, felhúzott a levegőben s villámgyorsan szembefordult a sólyommal. Ezzel azt kockáztatta, hogy a hatalmas csőr feltépi a nyakát, ám a madárnak nem volt ideje lecsapni, mert a pegazus mellső patáival vadul kapálva megsorozta pofáját. A sólyom felrikoltva tért ki oldalra, de a rajta ülő férfit alaposan mellkason vágta a pegazus kemény szárnycsontja.

– Azanyád…! – prüszkölte, majd vigyorogva felordított. – Legközelebb a csecsed vágom le!

Gvellina bal kezével az oldalához kapott, patakzó vére összekente Baltazar nyergét és takaróját. A nő arca fájdalmasan elfintorodott, s jobbja erőtlen mozdulatával védett egy újabb, felé irányított csapást.

– Bízd rám magad! – kiáltotta Baltazar, mellső patáival dühödten kapált, hogy távol tartsa gazdájától az immár magabiztosan támadó sólymot.

– Hívjatok erősítést! – ordította Maulin, miközben Alhornt a sólymok és Gvellina pegazusa közé fordította, hogy fedezze társa visszavonulását.

Ám ekkor éles, távoli rikoltás hallatszott. A két turulida villámgyorsan felfelé irányította a sólymokat, hogy elkerüljék az újabb összecsapást, és pillanatok múlva már csupán sötét pontokként látszódtak a magasban.

Maulin rosszat sejtve nézett utánuk, de nem volt ideje hangot adni félelmének.

– Szálljatok le! – utasította a pegazusokat Baltazar vértől csatakos oldalára pillantva. – El kell állítani a vérzést.

– Nem vészes… – nyögte elhalón Gvellina, oldalára szorított ujjai közül vörös patakok kúsztak Baltazar szőrére. – De… ezek hova tűntek?

– Nem tudom – rázta meg fejét a férfi, s Alhorn is csak a pofáját emelgette az ég felé.

– Én… – kezdte Gvellina, de ekkor hirtelen észrevette, hogy a parti erdősávon túl füst fodrozódik az ég felé. – Nézzetek! – mutatott véres ujjaival a sziget belseje felé.

– Ó… ne! – horkant fel Baltazar, és máris gyors szárnycsapásokkal indult a tengerhez közeli falujuk szürke füstbe burkolózott, lángokkal ölelt térségének irányába.

* * *

Az öreg fák és a cserjés által határolt mezsgye oly széles volt, hogy az egész falut elbírta. A füves puszta nyugat felé egy havas sapkákkal tarkított hegy oldalára futott fel, keleten hosszan elnyúlt a horizonton s azon is túl. Délen elérte a tengert, amit az itteniek csak Nagyvíznek hívtak, s melynek túlpartján, a messzeségben éltek a szítallok.

A kör alakú, állatbőrökből és faágakból összetákolt sátrak egy kívülálló számára talán kaotikus összképet alkottak, de a turulidák csukott szemmel is tudták, melyik lakóhely kié. Télen a törzs a lentebbi legelőkre húzódott a hegyvidék hidege elől, míg nyáron, a forróságban magasabb területeken tanyáztak. A sokadalom oly szapora volt, s a friss családok oly ütemben állították fel az újabb és újabb sátrakat, hogy Aba, a nagyvezér hajnalonta erősen törte a fejét, hol talál elegendő élelmet egyre gyarapodó népének.

Szemere, a törzs öreg táltosa nem hagyta őt nyugton; holdfordulók óta duruzsolt a fülébe, hogy menjenek északnak, a nagy föld mélye felé, vagy nyugatra, jóval a hósapkás hegyek gyűrűjén túlra. Ám a törzsi tanácsok vezérei hallani sem akartak arról, hogy elhagyják a földet, melyet ősidők óta védtek a szítalloktól. Ők – akárcsak a turulidák dicső harcosai – szítallvérre szomjaztak.

Azonban a fiatalok közül egyre többen meresztették szemüket a szárazföld belseje felé, s Aba nem véletlenül lett nagyvezér, jól tudta, min töri a fejét az új nemzedék.

Egy éjjel aztán különös álmot látott. A Nagyvíz fölött repült sólymán, feje felett villámok táncoltak, mögötte rettentő turulida sereg, harcosok, nők és gyermekek ültek a madarakon, árnyékuk éjszakát vont az alant vadul háborgó hullámokra.

Ébredéskor magához hívatta a táltost, hogy fejtse meg az álmát. Szemere jósolt tűzből, vízből, hamuból, majd vízióját megosztotta a vezérrel.

– A szellemek azt javasolják, hogy Nap atya következő ébredésekor valamennyi turulida kerekedjen fel, s keljünk útra.

– Ily rövid az időnk? – horkant fel Aba.

– A szellemek régóta ezt javasolják, vezérem – figyelmeztette Szemere halkan –, s a további késlekedés mindünk vesztét okozza majd.

– Tán rajtunk ütnek a szítallok? – kapott a tőre felé a vezér.

– Víziómban halált és pusztulást láttam, de azt nem, hogy turulidák vagy szítallok vérét fogja magába szívni a föld.

– Szavaid s a szellemek mutatása megerősítettek hitemben. Már régóta kutatom népünk útját, ám döntésem az ősök szándékai szerint való. Nap atya második ébredésekor Szítall földre telepedünk, s a Nagyvíz oltalmában békére lel a turulidák népe.

– Harcosaink s a vezérek nem szomjazzák a békét – figyelmeztette Szemere.

– Az lehet, de az ő idejük hamarosan lejár, s megtérnek Tengri birodalmába – emelte két kezét az ég felé Aba. – Ám addig még vár rájuk egy végső ütközet.

– És aztán?

– Aztán? Az ifjak unják az állandó harcokat, s bizonytalanná teszi őket a nélkülözés. A legutóbbi holdforduló óta több szökést jelentett a törzsi tanács, mint bármely tavaszon, és ha ez elharapódzik… De ugyan, hová mehetnének, ha víz ölelné birodalmunk partjait?

A szavakat tett követte, Aba összehívta vezéreit s legfőbb harcosait, majd kihirdette a szellemek döntését:

– Nap atya ébredésekor portya indul a Nagyvízen túlra, s egy rácsapásban megsemmisítjük az északi szirtek őrzőit, így szabaddá válik az út a seregeink előtt. Az azt követő hajnalon valamennyi turulida törzs felkerekedik, s átvonulunk Szítallföldre, hogy megvívjuk a végső ütközetet új otthonunkért.

– Úgy érted, vezérem – kapta fel a fejét egy szőrmeszélű, madártollal díszített sapkát viselő férfi, kinek enyhén cserzett arcán fekete körszakáll ölelte vaskos száját –, hogy gyermekeink s asszonyaink követnek minket szítallföldre? Ez a népünk vesztét okozhatja…

– Remegő ajkadról gyáván fröccsennek a szavak! – horkant dölyfösen a Lau törzs vezére, kétoldalt hosszan lecsüngő bajsza megrándult, amint a testes férfi megvetően elfintorodott.

– Tán hitszegéssel vádolsz? – pattant fel a szakállas.

– Elég! – kiáltotta Aba, s szavára valamennyi vezér elhallgatott. – Magam sem vagyok a vérontás híve, Kusid – pillantott a szakállas férfira –, de a szellemek megerősítették hitem. Népünknek föld kell, gyermekeinknek élelem, s a Nagyvízen túl mindez megadatott.

– Már az őseink ősei is ezt a földet birtokolták – felelte Kusid dühtől remegő hangon –, s a turulidák népének magja itt szökkent csírába. Nincs dolgunk a Nagyvízen túl, s főképp nincs okunk arra, hogy halálba hajszoljuk szeretteinket.

– Akkor gondoskodj arról, hogy ne tegyük! Holnap te vezényled a portyát, s ha sikerrel jársz, biztos győzelemre vezetjük népünket.

Ahogy a vezér elrendelte, másnap Kusid és a turulida harcosok a rácsapás során sikeresen elpusztították a szítallok északi őrfaluját, csaknem valamennyi Őrzőt legyilkolták, majd a portyáról visszatérve az éjjeli őrtüzek fényénél ünnepelték győzelmüket. Némelyek teli szájjal mesélték aznapi hőstetteiket, mások nagyokat kacagtak, amint felidézték meglepett ellenségük szánalmas mivoltát, s akadtak olyanok is, akik annyi kancatejet ittak a csata után, hogy hangosan hortyogva terültek el a gyér fűben. A fiatal suhancok csillogó szemmel hallgatták a harcosok történeteit, az idősek összemosolyogtak, ha észlelték a nagy szavak mögött húzódó nyilvánvaló túlzást. Az asszonyok egyre ritkábban hoztak ételt és italt a tűz körül ülőknek, s az éj sötét takarója alatt mintha megszaporodtak volna az eladósorban lévő lányok sikkantásai.

Kusid odabiccentett a harcostársainak, majd felállt a tűz mellől. Mosolygott ugyan, s jókora elégedettséget érzett a szítallok felett aratott győzelem okán, ám mégis… A bensőjét nyugtalanító, keserves érzés több barázdát vont homlokára. Marasztaló, elismerő szavak áradtak felé a tűz fénykörében ülők felől, ám ő csak legyintett jókora, lapátnagyságú tenyerével.

Békés álmot kívánt az ünneplőknek, majd lassú léptekkel a sátrak közé sétált. Haladtában egy feketeszőrű eb megszaglászta jócskán megkopott bőrcsizmáját, de minél kintebb ért a tábor közepétől és minél közelebb a sólymok karámjához, annál inkább elhalkultak az emberi hangok.

Helyettük kabócák kórusa, erdő mélyén surranó állatok neszezése, a nyugaton folydogáló patak csobbanásai törték meg a csendet, s amint a férfi felnézett a csillagokra, az ősök történetei jutottak eszébe. A turulidák népe azt tartotta, hogy valamennyi csillag egy-egy halott lelke, s középen az a fényesebb és sűrűbb vonal az ösvény, melyen immár szellemként járják az örökkévalóság birodalmát. Ám azt már mindannyian békével teszik…

Hirtelen egy ifjú hangja zavarta meg az éjszaka csendjét.

– Tán magad is a csillagösvényre vágysz, hogy megvallhasd hősiességed rég elhunyt atyáinknak?

Kusid tudta, hogy itt nem lepheti meg az ellenség, a maró gúnnyal átitatott kérdés hallatán mégis az övén függő tőrének markolatához kapott.

– Ki vagy? – morrant zordan. – Nem ismerem a hangod, testvér…

– A nevem Berend, s a gyepűt figyelem. Úgy vélte Vend apánk, hogy ma éjszaka a Lau törzs egyik ifja a legalkalmasabb őrszolgálatra. És te, nagy harcos, elárulod neved? – mozdult az eddig földön gubbasztó alak, és bár az arcát nem lehetett látni, azt igen, hogy magas, nyúlánk fiú.

– Béke neked, Berend a Lau törzsből. Az én nevem Kusid, és a Turgul törzsből való lennék. Bizony, jól végzed feladatod, mert magam sem vettelek észre, míg meg nem szólítottál.

– Ismerem neved, te vezetted a portyát az északi Őrzők ellen – lépett közelebb az őr a harcoshoz, és letámasztotta lándzsáját. – Elméd elvitte szemed és füled, tán mai hőstetteid okán épp Tengrihez imádkoztál köszönetképpen, másképp megláttál volna.

– Valóban őseimen járt az eszem – ismerte el Kusid kelletlenül –, de még nem vágyom a csillagösvényre, s abban sem vagyok biztos, hogy mai tettünk Tengri kedvére való.

– Győzelmet arattatok a szítallokon – hökkent meg az ifjú, és bár a távoli tüzek fénye nem hatolt idáig, Kusid látni vélte a csodálkozó tekintetét.

– Hány tavaszt láttál, testvér? Húszat?

– Tizenkilencet – húzta ki még jobban magát Berend, és miközben átvette másik kezébe a letámasztott fegyvert, széttekintett az éjben.

Kusid megcsóválta fejét.

– Én már akkor sólymon ültem, mikor még zsenge korú atyád hűségesküt kötött a fiókájával. Szerinted mennyi rajtaütésben és csatában vettem részt? Nem, ne gyaluld az elméd, elárulom. Három nagy ütközet van mögöttem, s több tucatnyi rácsapás. Talán ugyanennyiszer kellett csupasz valaggal Sikoltó szárnyai közé ugranom, mikor a repülő lovasok visszavágtak ránk. De tudod-e az okot, hogy mindez miért és mióta tart, s próbáltad-e valaha megszámlálni, mennyi halált kívánt már?

– Népünk valamennyi legendájában szerepelnek a szítallokkal vívott harcaink, és a turulidák dicsősége messze földön híres…

– Dicsőség? – horkant fel Kusid. – Az oktalan pusztítás tán elismerésre méltó? Azt mondják, új föld kell a népünknek, hogy gyermekeink ne éhezzenek, de már az őseink ősei is itt éltek, s oly módon sokasodtunk, hogy a Nagyvízen túl sosem vetettük meg lábunkat.

– Mint ahogy az ellenség sem itt – vágott vissza Berend.

– És az ő ősi népük is túlélt és gyarapodott – bólintott Kusid. – Én azt gondolom, a világ nem állhat csak gyilkolásból. Aba nagyvezér is egyre többször vélekedik így, de míg a törzsi vezetők nem jutnak dűlőre ebben a kérdésben, a béke kósza vágy csupán. Soha nem lesz nyugodalmunk, és sok vér folyik még el… egyesek szerint talán dicsőséggel, de teljesen értelmetlenül.