Gyorgy Szekely Nagy

Szekely Nagy Gyorgy

SZÉKELY NAGY GYÖRGY

SZORUL A FITYULA

BETTY NEVEL

Köszönet mindenkinek, aki segített, aki hozzátett a könyvhöz.

Nem is keveset.

Mazán Mónikának, aki az olasz dolgokat hozta el,

Ollári-Horváth Andreának, mert még mindig bírja és nem hagy békén, amíg nem lesz minden tökéletes,

Schrauf Tamásnak, mert a digitális dolgokban kiismeri magát,

Kis Anitának és Szabó Gergelynek, mert kibírtak engem

és

Aliznak, mert nélküle nincs semmi.

A mű fikció.

A történet szereplői, az események, a párbeszédek a szerző képzeletében születtek.

Bármilyen hasonlóság valóságos eseményekkel vagy személyekkel a véletlen műve.

1.

London, 1953 január

-Úgy tudom ezredes, maga nagyon jártas a szicíliai hölgyekben - nyelte le egyben a whiskyjét Sir Grantshow és szokása szerint ropogtatta a szájában lévő jégkockákat, ami mindenkit idegesített, kivéve őt.

Trevor Calver-Wright ezredes arcán egy kis izom ugrándozni kezdett, mert késztetést érzett, hogy valami igazán vastagot válaszoljon a főnökének, aztán inkább áthelyezte a testsúlyát az ép bal lábára és kezét háta mögött összekulcsolva csak ennyit mondott.

-Nem minden igaz, amit rólam mondanak, sir.

Lord Michael Grantshow intett az ezredesnek üljön le. Aztán felállt és elindult egy újabb adag whiskyért. Szó nélkül töltött a férfinak és a poharat a kezébe nyomta.

-De valami Donna miatt pucolt el a szigetről, viharsebesen, nem?

-Mondhatni, sir – köhintett az ezredes.

-Valami fekete hajú? Tonna-donna vagy ropogós halszálkás, he? – vigyorgott Lord Grantshaw.

-Nos nem mondhatok el részleteket, sir. Hölgy miatt volt a…khm…visszahívásom.

-Egy nő miatt ekkora faxnit csapni?

-Előkelő hölgyről szólt a dolog, sir – hümmögött Calvert-Wright ezredes.

-Előkelő? Hercegnő vagy királynő? Hallottam valami hercegnőről, aki …

-Mint mondtam nem minden igaz, sir…

-Ne faszakodjunk egymással, ezredes, mert erre nincs időm. Időnk. Mindegy is miért hozták el titokban, egy francia repülővel. Na. A szivaros ember biztos mondta miért kell pont maga nekem – zuttyant vissza a nagy bőrszékbe Sir Michael.

-Szivaros ember?

-Na jó, ha nem érti, akkor Winnie.

-Még mindig…

Sir Michael sóhajtott lecsapta a poharát és mérgesen nézte a zavart ezredest.

-Sir Winston Churchill? Miniszterelnök? Akinek maga valamiért a kedvence?

-Mármint…

-Pontosan – hörpölt egy nagyot Sir Michael.

Trevor Calvert-Wright elfintorodott. Igaz a mondás, miszerint:

-Paraszt mindenki lehet, úrnak születni kell.

Ezt a legjobb ügynökétől hallotta, állítólag az apjának a mondása, ám nála sosem lehet tudni, hogy mennyi valóságot tud becsempészni száz yardon kétszáz yardnyi hazugság közé.

Lord Grantshow nem volt úr. Még kicsit sem. Még kölcsön sem kapott egy darabot. Igazából Sir Michael Grantshow úgy tizenhárom évvel ezelőtt egy egyszerű szerelő volt repülőgépeket szerelt össze Coventryben és áldották a kezét, mert rendkívüli tehetség volt. Felesége, két lánya, egy el nem ismert fia gazdagította a családfáját egy csúnya forradással az állán, ami bizonyította, az asszonyok nem annyira megértőek, mikor kiderül egy két hónapos bristoli továbbképzés eredményét Ashleynek hívják, ráadásul kiköpött apja, Mr. Welbeck, mert ez Sir Grantshow eredeti neve. Mrs. Welbeck nyomatékosan felhívta a férje figyelmét arra, hogy ilyet ne tegyen többet, mert elvesz tőle valamit, ami az életéhez kell. A levegőt. Mr. Welbeck éppen ott tartott, hogy ez nem az, aminek látszik, mikor is a kivilágítatlan sodrófa találkozott az állával. A sodrófa győzött, az áll szétnyílt bánatában, hat öltéssel varrták össze és gratuláltak Mrs. Welbecknek, mert ilyen eredményes ütést még nem láttak. A közrendőr azért megkérdezte a sértett felet akar-e feljelentést tenni, ám helyette a felesége válaszolt:

-Egy francokat.

Ezzel az ügy és Mr. Welbeck lezárult, igaz csak egy kis időre. Jött a háború és Mr.Welbeck igen fontos ember lett a gyárban, az új Spitfire vadászgépek fejlesztésében kapott komoly szerepet. Valahogy sikerült még vagy harminc lőerőt kihoznia a motorból és egy kollégájával a repülőgép testén is változtattak valamit, amitől a gép gyorsabb lett, mint a németek Messerschmitt 109-ese. Egyöntetűen állították, hogy a felesleges „hűtővíz lecsapolás” közben támadt az ötletük egy kocsma fala mellett, amit a feletteseik nem értettek, nem is érdekelte őket, a lényeg az volt, a repülő gyorsabb. Akkor már a bombázások mindennaposok lettek, Londonnak bőven kijutott a német Heinkel 110-es gépek áldásából. Mr. Welbeck nem is gondolta, hogy egy ilyen gépnek és az általa leengedett bombának köszönheti, hogy lord lett. Kastéllyal, meg lovakkal, meg vagyonnal. És zsakett-tal meg cilinderrel. Amikor a Kensingtonban akkor még álló Grantshow ház úgy döntött nem bírja el a bomba robbanását, egy szomorú sóhajjal tégláira hullott, aminek a személyzeten kívül Sir Grantshow sem örült, mert az egész az ő nyakába esett. Mivel nem találtak közvetlen örököst, ezért a Maynard, Maynard és Maynard ügyvédi iroda nyomozni kezdett. Sokak szerint jobb lett volna, ha nem teszik, de a Maynard, Maynard és Maynard ügyvédi iroda jelszava mindig is a Tökéletesség volt, ezért aztán megtalálták Michael Welbeck-et, akinek a nagyapja egy oldalági rokon pajkos virgonckodásának az eredményeként született, amiről sajnos dokumentum is keletkezett, nemcsak botrány. Természetesen elsimították a dolgot, mert a pénz sok mindent eltakar, aztán nem beszéltek róla, tehát nem történt semmi. Senkivel. Ám a Maynard, Maynard és Maynard ügyvédi iroda kitartó nyomozása fényt derített az ügyre és annak folyományára, aki Michael Welbeck néven élte az életét.

Amikor Mr. Welbeck először meglátta a keménykalapos férfit a háza előtt, azt hitte a bristoli virgonckodás hölgy tagja küldött a pénzért, amit már többször megígért és amit sosem küldött el.

-Megadom, Isten a tanúm rá – mondta hevesen Mr. Welbeck és ijedten nézett a házra, vajon Mary észrevette-e már a fickót, mert akkor vége van.

-Mr. Welbeck?

-Ne itt már. Ott a Kard és Horgony igyunk valamit…

-Kard és Horgony? – lepődött meg a keménykalapos illető.

-A tulajok nem tudtak megegyezni, ezért mindenki adott egy szót a névbe. Kard és Pajzsból maradt a Kard, Hullám és Horgonyból a horgony. Most ez a legfontosabb? Jöjjön már – taszigálta Mr. Welbeck a keménykalapost.

-Valóban ez lényegtelen. Mindazonáltal meg kell jegyeznem…

-Jó jegyezze meg, ne felejtse el, csak jöjjön már – idegeskedett a férfi.

A keménykalapos illető belátta, ha tovább rángatják, akkor esetleg folytonossági hiány keletkezik a felöltőjében, vagyis elszakad, valamint nagy az esély arra, elesik, ez pedig nem szerepelt az esti programjai között. A Kard és Horgony egy igazi pub volt. Hangos, füstös és a takarítást nem az erősségei között tartották számon, igaz ide inni jártak az emberek. Főleg azok, akik aztán nem emberként távoztak és nem saját lábukon. Egy sarokban próbált a keménykalapos illető egy olyan helyet találni, ahol leülhetett anélkül, hogy bármilyen folttal együtt távozzon később. Nem volt egyszerű. Mr. Welbeck két pint világossal tért vissza és a keménykalapos illető riadtan szemlélte a poharat, amin több ujjlenyomat volt, mint a Scotland Yard archívumában.

-Isten, Isten – emelte szájához a poharat Mr.Welbeck és takarékossági okok miatt ott is tartotta, amíg ki nem ürült.

Ezt egy kissé harsányabb levegő távozás követte, majd elégedetten törölte meg a száját a kabátja ujjában.

-Kifizetem. Komolyan. Mondjuk a nyár végére. Még egy pint?

-Mr.Welbeck azt hiszem félreérti a helyzetet – kezdett a mondókájába a keménykalapos illető.

Michael Welbeck körbe nézett. Merre félre?

-A Hillary küldte a pénzért. Nem?

-Nem – ismerte be a keménykalapos illető és élete kockáztatása árán ivott a pohárból.

A sör nem az ő ízlés világához tartozott, ám neveltetése tiltotta, hogy kiköpje. Az nem úri dolog. Tény a gyomra teljesen más véleményen volt, ám a Maynard, Maynard és Maynard ügyvédi iroda jelszava, a Tökéletesség, mindent legyőzött.

-Akkor a másik némber? Gwen? A nővére? Csak mert egyszer megvolt a pajtában? Hát milyen nők vannak a világon, most mondja meg miszter! – háborodott fel Mr. Welbeck.

-Maynard. Francis Maynard. A Maynard, Maynard és Maynard ügyvédi irodától – próbálta a névjegyét letenni egy olyan helyre, ahová nem ragad oda, esetleg vissza.

-Az mind maga? – pislogott Mr. Welbeck és a második pint is lecsúszott a torkán.

-Nem, nem. Az egyik a nagyapám, a másik az apám és a harmadik a bátyám.

-Aha -bólintott Michael Welbeck – és akkor maga kimaradt?

-Jövőre már én is társ lehetek. Akkor Maynard, Maynard, Maynard és Maynard lesz a nevünk – húzta ki magát büszkén az ifjú keménykalapos Maynard, aki még nem társ.

-Fantasztikus. És én, hogy jövök a képben? Ha csatlakozom, akkor a Welbeck is bekerül a nevük közé?

A legifjabb Maynard, aki nem társ csak jövőre lesz az, elborzadt. Komolyan megijedt még a gondolattól is.

-Azt természetesen nem lehet. Nyugodtan igya meg kérem – mutatott a szinte érintetlen sörére a legifjabb Maynard.

Mr. Welbeck kacsintott és a szokásos módszerrel ártalmatlanította a gyermekekre veszélyes folyadékot.

-Mr. Welbeck azért kerestem fel, mert Lord Grantshow a legutóbbi Londont ért német légicsapás nyomán elhunyt.

-Hú, bakker. Szegény ördög – morogta Michael Welbeck és fogalma sem volt mi köze ehhez az egészhez.

-Mivel nincs egyenesági örököse és a Maynard, Maynard és Maynard ügyvédi iroda…

-Ezek maguk – mondta kicsit kásásan Mr. Welbeck,

-Valóban – próbált hátrább húzódni a legifjabb Maynard – ezért mi kezdtük el keresni az oldalági örökösöket.

-Ne mondja!

-De mondom, Mr. Welbeck. Így jutottunk el önhöz.

-Azt hittem vonattal jött – lepődött meg Michael Welbeck, mert három pint után ez már magától jön.

-Autóval. A lényeg, hogy a dokumentumok tanúsága szerint…

-Én vagyok az apa. Tudtam – csapott az asztalra bosszúsan Mr. Welbeck.

A legifjabb Maynard, aki csak jövőre lesz társ, meglepődött. Az előbb még úgy érezte az események fonala a kezében van. Most pedig nyomát sem találja. Pedig megvan az, csak…

-Mr. Welbeck most arról van szó, hogy ön Lord Grantshow egyetlen örököse. Minden kötelezettségével együtt.

-Tudtam. Tudtam! Mekkora a cehhe a fickónak, ne kíméljen – csapott ismét az asztalra Mr. Welbeck.

-A mije?

-A tartozása – intett a kezével Mr. Welbeck és két üres pohár a földön fejezte be eddigi életét, ami tekintve azt, hogy milyen állapotban leledzettek, inkább az emberiséggel szembeni jótéteménynek bizonyult.

-Ha tele vannak, ez sosem történik meg – magyarázta Mr. Welbeck kissé bizonytalanul a legifjabb Maynardnak.

-Mert?

-Sört még soha nem öntöttem ki. Csak be -mutatta a száját a férfi.

A legifjabb Maynard, aki jövőre lesz csak társ, szó nélkül hozta az utánpótlást, magában elnyomva néhány Billinsgate piaci szófordulatot, amivel apját illette, persze csak mellékesen. Mr. Welbeck ismételten bemutatta, hogy egy pint világos eltüntetéséhez nem idő kell, hanem sör.

-Mr. Welbeck. Lord Grantshownak nem volt tartozása. Vagyona van

Mr. Michael Welbeck most először figyelmesen nézett a keménykalapos illetőre, akinek a neve így a negyedik pint táján már elázott.

-Vagyona. Aha. Mekkora?

-Nos, ha felkeresi az irodánkat, ezen a címen - mutatott a névjegykártyára az ifjabb Maynard, aki csak jövőre lesz társ – akkor részletes vagyonleltárt teszünk ön elé. Sajnos a kensingston-i ház elpusztult, ám a telek így is értékes.

-A sok tégla mi? – bólogatott Mr. Welbeck.

-Kétségtelenül – hunyta le a szemét az ügyvéd, mert belátta ilyesmin nem érdemes olyannal vitatkoznia, aki már láthatóan kettőt lát belőlé. Ha csak kettőt.
-Mégis, mégis mekkora lé csordogál a bödön alján? – hajolt közelebb Mr. Welbeck.

A legifjabb Maynard kicsit elbódult a sör tömény illatától. Csuklott egyet. Aztán végigvette mit is hallott és normál angolra próbálta fordítani. Nem egyszerű dolog.

-Három egész hattized – nyögte.

-Azta. Köbméter?

-Nem. Font.

-Félkézzel elbírom - legyintett Mr. Welbeck és majdnem leesett a székről, szerencsére az ötödik pintben jól megkapaszkodott.

-Mármint font sterling – magyarázta a legifjabb Maynard.

-És ezért jött ide? Egy sima steak ára. És ezért jött ide? Elmondja ezt az akármit, hogy van valami lord, én vagyok az örököse, egy összeomlott házból kiárulhatom a téglákat és ad három egész hattized fontot, hogy utána zabáljak egyet? Ne már, pubi - nevetett Mr. Welbeck.

-Ön félreért. Három egész hattized millió font sterling.

-A mi?

-A vagyon.

Mr.Welbeck ekkor már hahotázott és a térdét csapkodta. Aztán rápillantott a keménykalapos illetőre, aki már egy ideje itt ül halálkomolyan, mint egy végrehajtó, mikor közli mikor viszi el a bútorokat.

-Nekem most valami erősre van szükségem- suttogta.

-Esetleg gin vagy whisky?

-Víz. Tisztán, nem keverve.

A legifjabb Maynard úgy gondolta őt már nem lehet meglepni. Mégis sikerült. Nem kicsit. A víz csodát tett a férfival. Olyan rángást adott elő, amit sehol sem tanítanak, pedig kellene. Aztán megfogta a legifjabb Maynard mindkét vállát:

-Ha most viccelsz velem kispofám, akkor ezek voltak az utolsó szavaid épp fogazattal. Értem?

A legifjabb Maynard ijedten bólogatott.

-Szóval mennyi? – suttogta Mr. Welbeck.

-Három egész hattized millió font sterling.

Mr. Michael Welbeck bólogatott kiegyenesedett és egy egészen váratlan dolgot tett. Elájult.

Így születnek az Egyesült Királyságban a lordok. És ha már lord valaki, akkor jár vele hivatal is. Mivel a repülőgépekhez értett leginkább az ifjú lord, ezért a hadianyag gyártás ellenőrzését bízták rá. Ennek a vezérkar örült, mert hirtelen jobb lett a minőség, pontosabb a szállítás és alacsonyabb a költség. A beszállítók és hasonló urak nem örültek, mert az újonnan született lord elvette a pontosan kiszámított jövedelmüket, ami ugyan drágábbá tett bizonyos hadianyagokat, de háborúban annyi minden előfordul. Lépéseket tettek, hogy az ifjú lord a modorával és a józan munkás eszével máshová kerüljön, ám ezt csak a háború végén tudták elérni, mikor is egy véletlen adminisztrációs hiba folytán Lord Grantshow a titkos szolgálatnál kötött ki. A hiba megtörtént, természetesen felelős nem volt. Megoldás viszont igen William Fitzpick személyében, aki egy igen használható egyén volt, Valaki akart lenni és ezért mindent megtett. A páros kiválóan működött, ami legfőképpen annak volt köszönhető, hogy Lord Grantshow nem igen szólt bele semmibe. Néha beleivott, ebből párszor akadt egy kis nézeteltérés, néhány ügynök nagyon szép temetést kapott, bár Lord Grantshow-t a chestow-i eset után ilyen helyre sem engedték, mert hirtelen ötlettől vezérelve, a wales-i dudások kiváló játékának hatására táncolni kérte fel az özvegyet. Senki más, csak ő. Mert ő tudta mi az illem. Rosszul.

Trevor Calvert-Wright ezredes meglepődött, mikor maga Lord Grantshow hívatta. Általában Fritzpick titkárral szokta intézni az ügyeit. Mert ő tudta miről van szó és azt ki fogja megoldani. Simán ment minden. Néha az ezredes elfelejtett dolgokat közölni a titkár úrral, aki mégis tudott ezekről az ügyekről, ám ezt nem rótta fel az ezredesnek. Összegyűjtötte. Majd, amikor szüksége volt rá, megkérte a társaság kedvenc ezredest mit és hol mondjon el párszor. Komolyan. És Trevor Calvert-Wright elmondta. Pontosan.

Most azonban Lord Grantshow kissé vizenyős szemei néztek rá kifejezetten bambán, amelyek egy inkább kevésbé megkelt tésztára emlékeztető arcba voltak helyezve némi gyér hajutánzat alatt, ami egy köpcös testen uralkodott, amit pálcika vékony lábak tartottak.

-Szóval kis kedvenc? Nem mondott semmit?

-Mármint a miniszterelnök úrra gondol, sir? – próbálkozott az ezredes.

-Gondol rá a hóhér. Azt hittem a csihi-puhi után nem látom többet. Erre tessék. Ide kellett hívatnom magát – legyintett bosszúsan Lord Grantshow.

-Csihi-puhi? A háborúra céloz, sir?

-Én legfeljebb a kagylóba célzom, akkor sem mindig találom el. Érti?

-Nagyjából. Miért hivatott, sir? – tett egy halvány kísérletet Calvert-Wright, hogy megértse végre miért is van itt.

-Mert azt mondták.

-A miniszterelnök úr, sir?

-Ja. Mert maga ért hozzá. Megoldja – mutogatott Lord Grantshow.

-Értem, sir. Mit?

-Mit ért, ezredes?

-Mit kellene megoldanom, sir.

-Ja – mosolyodott el Lord Grantshow – gőzöm sincs.

Az ezredes vett egy nagy levegőt. A lord asztalán ott az aktája, biztos olvasott benne dolgokat. Innen a szicíliai dolog. Az is biztos, hogy valaki szólt a lordnak őt hívja. Mert olyan helyen vagy ügyben kell tevékenykedni, amiben az ezredes otthon van. Ez lehetett a miniszterelnök is. Hogy fogja ettől ez embertől megtudni, hogy miről is van szó? Főleg, ha még két pohárral bedönt.

-Értem, sir. Mr. Fitzpick esetleg…

-Az a hülye elcsámpészkodott valamerre. Pedig ő tudja! – emelte fel a kezét Lord Grantshow.

-Hogy miről van szó, sir?

-Pontosan - csapott az asztalra Lord Grantshow és néhány papír elszállt egy fényképpel együtt.

Trevor Calvert-Wright elkapta a fényképet és megmerevedett. A képen egy nagyon szép nő mosolygott egy igazán ronda férfi oldalán. Hullámos fekete haja a vállát verte, kicsit ovális arcából egy ragyogó szempár nézett a kamerába. Magasabb volt a férfinál, akin pattanásig feszült az öltöny és mogorva arcáról mély utálat tükröződött. Lenyalt, pomádés haja ritkás volt, a szeme kegyetlenséget árasztott, akárcsak a gyér bajusza alatt lefittyedő szája. Az állán egy gödröcske mélyedt, nyaka szinte alig volt. Vaskos kézfején nagy aranygyűrű és egy vékony karikagyűrű csillogott. Kalapot tartott a kezében, aminek a peremét elszántan szorította. A nő kezében egy pólyába csomagolt gyerek volt. Az ezredes egy pillanatra lehunyta a szemét, majd felegyenesedve visszatette az aktába képet.

-Ismerősök? – bökött a képre a lord.

-Valóban. 1943-ból, sir.

-Ja olvastam akkor maga Szicíliában izélt valamit, ugye?

Calvert-Wright nem szólt semmit. Mint ügynök jól tudta, csak akkor kell megszólalni, ha nagyon muszáj.

-He? – próbálkozott a lord.

-Uram az akció a mai napig titkosítva van. Amíg nem oldják ezt fel, nem beszélhetek róla.

-Na ne már, ezredes. A főnöke vagyok vagy mi. Mondja el mit csinált ott. Ebben ki van húzva az egész. Pedig abban lehetnek a vaskos dolgok, mi? – heherészett Lord Grantshow.

-Mint mondtam, sir, a titkosítás…

-A franc a maguk fajtájába. Hát mi a rossebnek vagyok én itt főnök, mi?

„Nagyon jó kérdés” – mondta magában az ezredes.

-Na jó Trevorkám. Megmondja. Most. Kik ezek a képen? Miért volt maga Szicíliában? És miért is kellett valójában eljönnie? MOST! – csapkodta az asztalt Lord Grantshow.

Trevor Calvert-Wright hallgatott. Megitta a maradék whiskyjét. Letette a poharát. Lord Grantshow várt. Aztán megragadta a poharat és az ajtó felé dobta.

-Jéggel?

Mindketten a belépő férfit nézték, aki reptében kapta el a poharat.

-Tisztán - állt fel az ezredes.

A vékony, szőke elegáns öltözetű férfi, a lenyalt hajával, átlagosnál alacsonyabb és jelentéktelen volt. Az öltönye sem egy Saville Row-i remek volt, inkább a Harrodsból származó darab. Semmilyen színű szeme, kicsit beesett arca, hegyes orra egy se színű ajak felett ékeskedett. Egy City-beli hivatalnoknak nézte bárki. Fitzpick az italokhoz lépett. Megnézte őket, majd egy szekrényt nyitott ki és egy címke nélküli üvegből töltött.

-Ezt kóstolja meg ezredes. Tudom, hogy ért hozzá.

-Igazán kedves öntől, Mr. Fitzpick.

-Hol a francban volt eddig? – förmedt rá a lord.

-Dolgom volt. Ebben az ügyben – mutatott egy aktára a kezében, amin az állt ANDREA.

-Maga nőket futtat, he? – nevetett öblösen Lord Grantshow.

-Uram el is felejtettem mondani, hogy találkozója van a Peacock klubban a belügyi államtitkárral – nézett bocsánat kérően Fitzpick a főnökére.

-Nigel-lal? Most? Minek?

-A szovjet kémek uram. Mint a múltkor – suttogta a titkár.

Lord Grantshow elvigyorodott. A szovjet kémek, akikről a belügyi államtitkárral szokott értekezni valójában igen kedves hölgyek voltak, nyitottak mindenre.

-Értem. Ő, izé. Ezt itt intézi Willi?

William Fitzpick kifejezetten utálta ezt a becenevet. Ám főnöke szerette.

-Természetesen, uram. Írok majd feljegyzést.

-Jó, jó, csak rövid legyen.

-Az lesz… sir – mondta a kiviharzó férfi hátának a titkár.

Mr. Fitzpick megkerülte az asztalt, megigazította a papírokat, kicsit megállt a képpel a kezében. Rápillantott az ezredesre, visszatette a képet immáron az ANDREA feliratú dossziéba. Kicsit közelebb húzta a széket, leült, egy tiszta papírt vett maga elé, egy tökéletesre hegyezett ceruzát helyezett melléje, kőrözött a fejével és az ezredesre mosolygott. Trevor Calvert-Wright kortyolt a whiskyből, ami valóban különleges ízekkel rendelkezett. Elismerően emelte meg a poharát Mr. Fitzpick felé, aki még mindig mosolygott és kezét összefűzve nézte őt. Az ezredes várta mi lesz. Mert Willi, bármennyire is nem szerette ezt a becenevet, egy bitang okos ember, akinek feneketlen a karrier vágya. Sokszor semmit sem szól, mégis mindent elmondanak neki. Olyan dolgokat tud, amiket nem tudhat és olyanoktól, akiket elvileg nem ismer és azok is letagadják két Bibliára megesküdve, hogy valaha is látták a teljesen jellegtelen szőke hajú fiatalembert. Trevor Calvert-Wright érezte itt valami nagy dolog készül, mert Mr. Fitzpick, akinek a másik beceneve szigorúan a háta mögött Shitprick volt, ami két össze nem illő és nem ildomos dolog csatlakozásából született egy Camden-i víg ivótúra során. A vége az lett, hogy később a szóviccet kitaláló századost ezredessé nevezték ki, az egyházi búcsúztatóval egyidőben, egy extra méretű koszorú kíséretében. Ebből többen levonták a következtetést. Egyrészt William Fitzpick nem szereti a tréfát, másrészt nem is érti. Ettől függetlenül akadt pár kemény fickó, aki emlegette a titkár urat ezen a néven. Mert nekik egy ilyen íróasztal vitéz ne parancsoljon. És mégis. Talán a legjobban az az ügynök járt, akit Líbiába küldtek a sivatagba, hogy mérje fel a berberek teve állományát, mert fontos lehet a háború alakulásához. Négy év után valakinek eszébe jutott, hogy van ott egy ügynök, aki rendszeresen jelent valamit, amire semmi szükség és áthelyezték az illetőt. Alaszkába. A helyi medve populáció politikát befolyásoló gyarapodása okán. A fairbanks-i ideggyógyintézet jelentése szerint az illető nagyon csendes, jól kezelhető, bár a teve szóra fékezhetetlenné válik. Ennyit a becenevekről.

Trevor Calvert-Wright még mindig várt. Megtanulta: aki először beszél, az a gyengébb. És az akar valamit. Mint ő még egy pohárral ebből a csodából.

-Szolgálja ki magát ezredes – mosolygott tovább Fitzpick.

Calvert-Wright felállt, picit várt, hogy az egyensúlya meglegyen, mert a jobb térde csak részben létezett és erre sok mindent nem lehet alapozni. Egy hirtelen felállást végképp nem. Az üvegen egy elmosódott címke hirdette az apátság nevét, Lindores 1494, ahol készült. Az ezredesnek megvolt a maga véleménye az egyházról és az apátságokról, amit nem fejtett ki, csak magában. Ettől még az ital tökéletes volt. Visszaült és most már kezdte zavarni a titkár mosolya. Meg az üres papír a ceruzával. A két dosszié. Az egyik az övé. A másik ANDREA felirattal. Ami lehet fedőnév, egy hajóé vagy egy nőé. Esetleg férfié, mert olaszul az férfinév. És a főnök, akit kineveztek, Szicíliát emlegette. Meg a miniszterelnököt. Meg a fényképet, ami kiesett és szíven ütötte az ezredest, oda tette vissza. Akkor esetleg…

-Ne kombináljon ezredes. Nem találja ki. Ha mégis, akkor máshová nevezem ki.

-Mármint ön, uram?

-Valóban. Mint tudja Lord Grantshow egy kicsit… nem illeszkedik tökéletesen a posztjába.

-Se.

-Hm. Ezért távozik.

-Végre – morogta az ezredes és ennek örömére ivott egy kortyot és hagyta a tüzet végig száguldani az ereiben.

-Ő lesz a SIS főnöke.

-Ne már! – guvadt ki Calvert-Wright szeme.

A Secret Intelligence Service a brit kémelhárítás csúcsa volt. Minden ügynök, minden külső-belső ügy idetartozott. Trevor Calvert Wright ezredes is. És ennek az élére nevezik ki ezt a whiskyben ázó dugógépet, akinek se modora, se esze nincs az egészhez. Felfelé buktatják. Azta!

-Pontosan. Ott teheti a legkevesebb kárt – bólintott még mindig mosolyogva Fitzpick.

-És akkor ön, uram…

-Valóban. Én leszek az „osztályfőnök”.

Trevor Calvert-Wright kihúzta magát. Ez nagy dolog. Az „osztályfőnök” az összes ügyosztály feje. Ő dönt mindenben, nála futnak össze a szálak. Nála dőlnek el kinevezések, süllyednek el ügynökök örökre vagy emelkednek ki a semmiből. Az ezredes a nyugat európai osztályon volt, miután egy pár évvel ezelőtti jeruzsálemi akció során túl ismertté vált egy ügynöke által, aki lenullázta a palesztinai szovjet rezidentúrát. Állítólag egy késsel és kalapáccsal.

-Sarlóm nincs, picinyem.

A legenda szerint ezt mondta az NKVD helyi főnökének, mikor megetette vele a nevezetes kalapácsot, aztán felvágta a hasát és a saját beleivel fojtotta meg az illetőt. Calvert-Wright arra a kérdésre, miért tette ezt a huszonnégyes ügynök, annyit mondott:

-Megígérte neki, mielőtt odaszögezték a keresztre. És a huszonnégyes mindig tartja a szavát.

Tény, az eset túl hangosra sikerült, az a kép, amikor a helyi rendőrfőnök elhányta magát a nyolc, darabokban lévő hulla láttán bejárta a világsajtót. Állítólag hamarosan film is készül a Universal stúdiónál, Cary Grant-tel a főszerepben. Így került a nyugat európai osztályra Trevor Calvert-Wright ezredes.

-Ezredes leváltom az osztálya éléről.

-Hogy mi?

-Nem odavaló maga – mosolygott még kicsit legyintve Fitzpick.

-Akkor hová? Maga szerint. Uram – suttogta erősebben fogva a poharat az ezredes.

-Találtam egy jó helyet. Kifejezetten magának.

-Grönlandon számoljak fókákat, uram?

-Látja ez egy jó ötlet. Nem jutott eszembe. De nem.

Calvert-Wright megitta az utolsó cseppet is. Kicsit messzebbre tette a poharát, mert mit lehet tudni, hogy hirtelen felindulásból elkövetett jogos dobálózás hány napos elzárást eredményez. Fitzpick végignézett a kifogástalan egyenruhát viselő ezredesen. Magas, hullámos sötét barna haj, puhameleg barna szemek, amik tudnak kifejezetten sötétek is lenni. Amitől a nők, ahogy Lord Grantshow mondta: olajat pisilnek, hogy könnyebben lecsússzon a bugyijuk. Széles vállak, erőteljes felső test. Eres kemény kezek, egy Pathek Philippe óra, a bal csuklónál egy terjedelmesebb folt. Egy hős, egy olyan férfi, amilyen Fitzpick sosem lesz. Kinyitotta az ezredes dossziéját. Ez hosszú lesz így. Pedig Calvert-Wright azt nem szerette. Csak a hölgyekkel való együttlét során.

-Whisky mester volt az apja. Hm. Az anyja…

-Meghalt négyéves koromban.

-Látom – bökött Fitzpick az aktára- lett egy mostohája. Hét évesen lelépett otthonról és Birminghambe szökött. Atyavilág! Pont oda?

-Odament a teherautó, amin elbújtam St. Andrews-ban, uram.

-Aha. Ott volt pár ügye a rendőrséggel. Aztán találkozott valakivel, aki fizette a magániskolát. Később a katonai iskoláját. Hm. Nincs itt, ki az?

-Lényegtelen, uram.

-Talán mégsem, ha a főnöke vagyok. Megmondja, ezredes?

-Nem, uram.

-Megtagadja? Nekem? – mosolygott újra Fitzpick.

-Nem, uram. Csak közlöm, hogy nincs rá engedélyem, hogy megmondjam. Önnek. Se. Uram.

Mr. Fitzpick tudta ez a fickó kemény dolog. Egy ártatlan, jóképű könyvelőnek látszik, magas, szélesvállú, barna hullámos haj, puha barna szemek, ám amiket eddig csinált, azt a legtöbb ügynök elképzelni sem tudja. Valaki van mögötte, aki védi és több lady ágyában fordult meg, mint a Lordok háza tagjai összesen.

-Kitől kell nekem, engedélyt kérnem, ezredes?

-A miniszterelnök úrtól, uram.

Csend lett. William Fitzpick istenítette Sir Churchillt, akinek a mostani kinevezését is köszönhette. Akkor talán Sir Winston volt, aki felismerte ez a gyerek egy tehetség, kár a birminghami reménytelenségben hagyni. Tény, mióta Sir Winston visszatért a Downing Street 10-be, Trevor Calver-Wright ezredes képbe került. Főleg a londoni társaságban. A hölgyek legnagyobb örömére. Időnként eltűnik pár hétre. Ilyenkor keresik. Mint Fitzpick is tette és akkor kapott egy telefonszámot. Amit felhívott, hogy számonkérje merre is jár az ezredes. A vonal túl oldalán egy kásás hang szólalt meg, szinte érezni lehetett a szivarfüstöt is.

-Titkár úr. Ez az első és az utolsó eset, hogy maga érdeklődik az ezredes után. Főleg nálam.

-Sir nem tudtam, hogy…

-Akkor ne is tudja. Elég, hogy én tudok a számláiról, meg a kanadai dolgairól – morogta a miniszterelnök.

William Fitzpick lerogyott a székébe. Arról senki sem tud. Mert az titkos.

-Ha gondolja mesélek pár barbadosi ültetvényről. Esetleg máltai lakásokról. Hallani akarja?

-Még csak az hiányozna. Illetve, nem uram.

-Akkor megegyeztünk. Claire tényleg annyira szolgálatkész? A férje mást mond. Persze ha látna pár fotót – göcögött Sir Winston és letette a kagylót.

Akkor Fitzpick titkár éppen szívrohamot kapott. Claire Maudham ugyanis a Lordok Háza elnökének a felesége volt. Nem a legújabb évjárat, ám kétségtelenül vidám hölgy, sok mindenre nyitottan. Aki William Fitzpick szeretőjeként volt teljesen ismeretlen és a Szűz Anya Oltalma segélyszervezett istenfélő elnökeként ismert a felső százban. Kétségtelen, azok a képek nem jó irányba vinnék a dolgokat.

Most csak lapozott az ezredes aktájában és nem firtatta a dolgot. Azt sem kérdezte meg, hogy ott a jobb csuklóján mi az a barna folt, mert lehet, hogy hőstett áll mögötte, lehet, hogy csak egy mérvadó tivornya maradéka és az is lehet, hogy az egyetlen családi öröksége. Ez a birminghami dolog jobban érdekelte, ezért megpróbált valamit.

-Hogy ismerte meg Sir Winstont?

-Elloptam az óráját, uram.

-Mi?

-Amikor beszélt velem. Szemtől szembe. Uram – mosolygott az emlék hatására Trevor Calvert-Wright.

-Birminghamben?

-Igen, uram.

Fitzpick bólintott és mindent elraktározott kiváló elméjében. Tehát valamiért ezt a kis skót tolvajt, Sir Winston pártfogolta. Kiváló iskolák. Aztán katonai akadémia. Indiában. Okos. Nincs szem előtt, senki sem kíváncsiskodik. Főhadnagy, mikor végez. Hm. Aztán Palesztina. Majd Kenya. Sir Winston megfuttatta egy kicsit az ifjú katonát. Edződjön, mert különleges szerepre szánta.

-Párizs? Katonai attasé? Huszonnyolc évesen? – álmélkodott Fitzpick.

-Nos volt pár dolog, ami miatt egy két kontinenst kerülnöm kellett, uram.

-Mint?

-Mint Ázsia és Afrika, uram.

-Hm. És mit csinált Párizsban, ezredes?

-Sok mindent. megtanultam franciául, elintéztem pár ügyet. Amit adtak. Meg amit találtam – vonta meg a vállát Calvert-Wright – de nem tudom, ez a mostani…

-Mindent sorjában – nézte a dossziét Fitzpick.

Aztán egy képet fogott a kezében. Elfordította a fejét, majd a képet is. A szeme kikerekedett. Ilyen nincs!

-Ez két hölgy és maga, amikor…

-Három – motyogta Calvert-Wright.

-Valóban – fedezte fel a titkár a harmadik hölgyet, akit az ezredes boldogított.

Az ok, amiért az ezredesnek vissza kellett térnie az Egyesült Királyságba. És kapott némi képzést Sandhurst-ben, a királyi katonai akadémián. Meg fegyelmit és lefokozást. Fitzpick visszatette a képet. Mosolygott.

-Viccesnek találja, uram?

-Mondja ezredes ezt a kamut ki vette be?

Trevor Calvert-Wright magában elismerően bólintott. Meglehet egy senkinek néz ki ez a fickó, de a vizenyős szürke szeme és a vékony szőke bajusza csak megtévesztésből van. Bent a lesimított haj alatt egy nagy adag ész van. Igen nagy adag. Mert valóban, a mulatságon készült kép csak azért kellett, hogy az őrnagyot kihozzák Párizsból, majd látványosan elítéljék, meg büntetés és egyebek. Amiért valóban menni kellett, az egy csapat magasrangú katonatiszt volt, akik igencsak szimpatizáltak Herr Hitler nézeteivel még a kapcsolatot is felvették a kancellárral. Félő volt, hogy Franciaország egy elkövetkezendő háborúban a németek oldalán száll harcba. Abban a háborúban, amiről Sir Winston Churchill már akkor úgy beszélt, mint ami biztosan bekövetkezik. Miközben Franciaország örök szövetségese Britanniának. Hasonló dolgok előfordultak már a történelemben, a hűség az nem politikai kategória, csak egy lehetőség. Mikor a magukat Új Franciáknak nevezett csoport már katonai titkokat is át akart adni Canaris tengernagy, az Abwehr, a német katonai titkosszolgálat vezetőjének, cserébe azért a kötelezvényért, amiben a németek biztosították a franciákat: az ügy végeztével minden afrikai és hátsó indiai angol gyarmat a franciáké lesz, kivéve Szingapúrt, mert azt a japánoknak ígérték, akkor Trevor Calver-Wright őrnagy letette az asztalra az ő javaslatát, amit nem fogadtak el. Aztán egy kazán felrobbant egy villában augusztus elején és az Új Franciák dísztemetést kaptak. Még ágyúlövés is eldörrent. Huszonkettő, mert annyi áldozat volt. Ragyogó, meleg augusztusi nap sütött akkor, amit sajnos a Paris Soir lap kíváncsi riportere csak rövid ideig élvezhetett, mert egy csónakból fejest ugrott a Szajnába, mondván úszik egyet. Igaz, nem tudott úszni és összekötözött kezei még jobban nehezítették a feladatot. Talán az utolsó percekben megbánta, hogy annyira firtatta, miért is működött teljes kapacitással egy párizskörnyéki villa kazánja augusztus elején harminc fok feletti hőmérsékletben és miért is gyűlt ott össze huszonkét magasrangú katonai vezető. Akik hősi halált haltak. Vannak ilyen véletlenek. Mint az a fénykép is, amin Trevor Calvert-Wright éppen tüzet ad az egyik Új Francia tábornoknak. Innentől az őrnagy párizsi jelenléte bizonytalanná vált. Az életével együtt. Ekkor jött a fénykép, aztán a botrány és az őrnagy eltávolítás, majd büntetése. Komolyan.

-Szerencsére sokan, khm, elhitték. Másképpen nem várhatnék arra, hogy miért is kaptam utasítást a miniszterelnök úrtól arra, hogy haladéktalanul jelenjek meg itt, uram.

-A programja. Persze, persze. Kent. A hercegnő. Meg lovaglás. Kettesben. Aztán egy kis vacsora diszkréten. Persze, persze.

Trevor Calvert-Wright kihúzta magát. Ha ez a szőke bajuszos kis senki zsarolni akarja, korábban keljen fel. Vagy le se feküdjön.

-Tudja Mr. Fitzpick, amit két embernél több tud, az nem titok, az információ – mondta az ezredes.

-Nocsak. Nem is fenyegeti senki, maga máris támad, ezredes?

-Én csak…

-Védi a hölgyet. Világos. És legyen kedves uramnak szólítani. A főnöke vagyok – morogta Fitzpick.

-Komolyan? Mióta? Uram?

Fitzpick az órájára nézett.

-Úgy három órája. Igen, mikor magát ideküldték. Ugyanaz, aki a kinevezésemet is aláírta. Érti? Ezredes.

Az ezredes szót keményen és lekezelően mondta, hogy az illető tudja hol a helye. És hogy ki a főnök. És hogy Sir Winston, mint mindig, egyszerre több táblán is sakkozik, nem is rosszul. Trevor Calvert-Wright magában átkozta azt a pillanatot, amikor abból az elmosódott címkéjű italból nem töltött még egy pohárral. Mert ez a Fitzpick, ez egy eszes fickó. Tudja mit akar és azt is tudja hogyan érheti el. Például az ezredesnél. Akit fel lehet dühíteni. Nehezen, de aki tudja mivel, annak sikerül. És Fitzpick tudta. Egy hölgy becsülete és az idő pazarlása. Ez az, ami Calvert-Wright ezredesnél túl meg egy határon, amit általában az ezredes méltán híres lefelé húzott pofonja követ jobbal és egy csapott ütés ballal. Majd hosszabb csend. Is.

-Nem fog ma Kentbe menni. Az illető hölgyet értesítettem. Megértette. Holnap délután várja egy koktélpartin. Már ha lesz ideje és kedve elmenni.

-Mert ön szerint, uram, nem lesz?

Fitzpick mosolygott és lapozott a dossziéban. Egy Agatha Christie regény nem ilyen izgalmas, komolyan. Miket csinált ez a fickó? És hogyan van még életben?

-Úgy tudom, a Dieppe-i akció során mindenki meghalt vagy fogságba esett – nézett fel az aktából az ezredesre Fitzpick.

-Valóban, uram.

1942 augusztus 19-én a Brit Birodalom úgy gondolta egyedül is megnyerheti a háborút, ezért a németek által megszállt Franciaországban, Dieppe- nél partraszálltak. Mint egy 6000 főnyi gyalogság és páncélosok. A haditengerészet és a légierő támogatásával. Mivel komoly kockázattal járó esemény volt, ezért angol katonák csak irányítóként vettek részt, szinte mindenki kanadai volt. Mert az bár nem gyarmat, mégsem angol. Bevett dolog az angol hadvezetésnél, annak idején a búr háborúban is a skótok haltak meg százával és az első világháború szégyenében, a török Gallipollinál is ausztrál meg új-zélandi katonák sírjai szaporodtak. Így megy ez. Angolosan. A hadművelet eleve egy rosszul megtervezett akció volt. Amikor Calvert-Wright százados és kis csapata ejtőernyővel megérkezett, hogy a kommunikációt meg szüntesse, már látta, miért. Két teljes német hadosztály pihent a partraszálló helytől alig öt kilométerre. Aztán azt is látta, amit az angol hírszerzés nem, a németek még egy vasúti pályát is kiépítettek. Ezért bár a tervek szerint a telefonvonalakat megsemmisítették, a vasútvonalakból csak egyet. A másikon fél óra alatt egy teljes gyalogos zászlóaljat dobtak át a németek. Alig tíz óra múlva 33 romboló és egyéb hadihajó pusztult el, huszonhat repülőgépet lőttek le a németek. A 6000 kanadai javarésze elesett vagy fogságba került. Trevor Calvert-Wright egysége is megsemmisült, egy ijedt wales-i bányász gyerekkel menekült dél felé, hogy majd átszökik a spanyol határon vagy elkötnek egy csónakot és visszamennek Angliába. Ez utóbbi látszott a jobb megoldásnak. Amíg a hajnali derengésben fel nem merült egy probléma, ami egy német tengeralattjáró volt, amelynek legénysége a fedélzeti gépágyúval gyufaszálakat csinált a vitorlásból. Meg a wales-i gyerekből. Calvert-Wright százados soha az életében nem imádkozott annyit, mint akkor ott a vízben, javarészt alatta, a kormánylapát megmaradt részét fogva. Ahhoz, hogy életben maradjon, ez még kevés lett volna, ha egy plymouth-i halászhajó nem olyan bátor, hogy kimenjen a csatorna közepére halászni. Meg egy kis csempészárut összeszedni. A dieppe-i akció így végződött Trevor Calvert-Wright számára. Aztán egy kisebb kórházi kezelés jött, mert egy golyó eltalálta. Amikor azt kérdezték, hogy hogy nem vette észre, azt mondta:

-Egy kicsit fontosabb dolgom volt, mondjuk életben maradni.

Fitzpick elismerően bólintott és nem firtatta, hogy egy olasz grófnővel miért is került közelebbi kapcsolatba az akkor már alezredes Calvert-Wright. Ami után hirtelen New Jerseybe utazott.

-Hm. New Jersey. Ez rokon látogatás volt, ezredes?

-Mondhatjuk annak is, uram.

-Töltsön még egyet, ezredes. Szüksége lesz rá.

Calvert-Wright felállt, fogta a poharát, töltött magának. Felmutatta az üveget Fitzpicknek, de ő nemet intett. Visszaült, kicsit kényelmesebben és kortyolt a nedűből.

-Tudja mi az az MIC?

-A mikrofon rövidítése, uram.

-Naggyon vicces ezredes. Az amerikai katonai titkosszolgálat nevének rövidítése. Nem tudta?

-Előfordul ilyesmi, még velem is, uram, aki nem Eton-ban végzett új névvel– kortyolt az ezredes.

Fitzpick bajusza megrándult. Mert nem volt titok, hogy hol végzett. Csak előtte még Fichtsteinnek hívták és néha még a zsinagógába is eljárt. Aztán az anyja hamar rájött, így nem lehet az amúgy kifelé toleráns Britanniában karriert csinálni és két font hat shilling árán megváltoztatta a fia nevét, majd kifeküdte, hogy ösztöndíjas legyen Etonban. Minden évben. William Fichtstein egy életre megtanulta a hatalom mindig ott van, ahol a pénz és a kapcsolatok számítanak, nem az ész. Azért is jutott idáig.

-Mondjuk azt ezredes, óralopással sem kerültek olyan pozícióba, mint maga.

-Nem mindegy mit nyúl le az emberfia és kitől, uram.

-Hm. Tehát a MIC nem mond semmit önnek.

-Talán csak nem hallom, uram – mosolygott Calvert-Wright és örömmel látta, hogy a szemben ülő kezdi elveszteni a türelmét.

-Fort Belvoir?

-Ez egy whisky fajta? Nem ismerem, uram, de szívesen megkóstolom.

William Fitzpick hátravetette magát a székében. Nem szerette, ha szórakoznak vele. Mármint szerette, csak nem egy jóképű, sikeres, sánta ezredestől.

-Christopher Palmer százados.

-Ez az álneve, uram?

-Nem. EZ a maga neve az amerikaiaknál. És kíváncsi lennék, miért is kellett ez? 1943 januárjában. Emlékszik valamire?

-Nos valóban uram, de nem ildomos…

-Mondja – dörrent rá Fitzpick.

-A hölgy olasz grófnő, mondjuk Szicília második legnagyobb birtoka az övéké és ugye a szerelem ránk talált. Uram – simította le haját az ezredes.

-Nem is egyszer.

-Valóban. Ám nem hiszem, hogy ez…

-Rajtakapták magukat? Kamufotó nincsen? Mert ez a jelentés, hogy egy torta tetején mondjuk úgy érezték kellemesen magukat, ez egy kicsit túl édes nekem – csóválta a fejét Fitzpick.

-Van, aki nem szereti a tortát, uram. Még ott sem, ahonnan én ettem – hajolt közelebb az ezredes, olyan férfitársakvagyunk módra.

William Fitzpick szeme fennakadt. Hogy micsoda? Onnan ette a tortát? És hogy került oda? Ne már. Mik vannak és… Bakker!

-Minden elismerésem ezredes. Kiváló terelés. Mindenki azt gondolta, az újabb dugó ügye miatt áttették Amerikába. Ügyes. Valójában valamivel megbízták. Sejtem is mivel- mosolygott Fitzpick.

-Ez engem is érdekel – nézett komolyan az ezredes.

-Az olasz grófnő révén hozzájutott bizonyos információkhoz. Nevekhez. Kivel érdemes tárgyalni. Mert akkor már a partraszállás tervben volt. Ehhez jól jött maga, csak ugye, ha hirtelen egy angol százados…

-Őrnagy, uram.

-Pláne. Tehát ha egy angol őrnagy belecsöppen az amerikaiak levesébe, az másnak is furcsa lesz. Ezért kapott egy amerikai álcát. Gondolom a szivaros ismerőse ötlete volt és kevesen tudnak róla. Aztán részt vett a partraszállási terv kidolgozásában. Majd, ha jól látom, májusban ejtőernyővel ledobták Palermo környékén. Utána homály mit csinált, tény a partraszállás sikeres volt, minimális emberveszteség és helyi lakosság teljes támogatása. Aztán valami nő ügy újra. Mondja ezredes nem unalmas az, hogy magát mindig ilyesmiért viszik el más helyekre?

-Ki lehet bírni, uram. Gondolom a szicíliai dolgok miatt kerültem újra képbe. Pedig én, mint osztályvezető talán más elbírálásban részesülök. Őszintén mondva az ANDREA dossziéban nem lehet olyan dolog, ami engem meglepne. Fél évig éltem Szicíliában, sok mindenkit ismerek és sok helyen megfordultam. Ezeket a jelentésemben, ami önnél van, olvashatja. Nem értem…

William Fitzpick mereven nézte az ezredest. Nem fogja még egyszer megvezetni, az biztos. Tudta, hogy nem lesz egyszerű vele. És a java még hátra van.

-Mondjuk azt, majd megérti. Ha jól gondolom, de javítson ki, ha nem így van…

-Sosem tennék, ilyet, uram.

Fitzpick nevetett. Ettől Calvert-Wright ezredes kedve rosszabb lett. Akkor itt valami nagyobb dolog van, mint gondolta. Szicíliában. Az biztos. Ami hozzátartozik. Illetve tarozott, mert ugye a Nyugati osztály éléről most váltották le. Aha. Akkor meg miért van itt? A lába miatt igazi akcióban nem vehet részt. Se futni, se hegyet mászni nem tud vele. Meglehet irányítania kell egy akciót. Oké. Azt megteheti innen is. Mert Szicíliában vannak, akik emlékeznek a jóképű századosra, aki sóhajok közepette vonult be a szirakúzai katedrálisba és a város előkelőségei előre köszöntek neki. Tehát oda nem fogják küldeni, mert a lebukás az szinte biztos. Még akkor is, ha most már nem tud olyan délcegen járni a jobb térde miatt. A többi még megy. De akkor mi a…

-Javítson ki, ha nem így van, de szerintem a grófnő által kapott információk alapján a helyi maffiával tárgyalt.

-A barátok barátai, uram.

-Hogy mi?

-Azt a szót, hogy mafia, egy f-fel, senki sem használja Szicíliában. A barátok barátai, a megnevezésük. Uram.

Fitzpick jegyzetelt, belepillantott az aktába. Fel se nézett úgy kérdezte:

-Nem az, hogy hozzáértő emberek?

-Azok a társaság bérgyilkosai, uram.

-Maga ismer ilyeneket?

-Egy párat, uram. Szüksége van egyre?

-Mert vannak itt Londonban is?

-Természetesen, uram.

-Beszarás – suttogta Fitzpick és Trevor Calvert-Wright most először érezte, a szemben ülő új főnöke nem, mint beosztottra számít rá, hanem mint társra.

-És ha mondjuk arra kellene egy hozzáértő ember, hogy magát eltegyem egy kellemesen kiásott sírba? Lenne ilyen?

-Hogyne, uram – pöckölt le egy porszemet az egyenruhájáról az ezredes – bár szabadjon megjegyeznem, eléggé ízléstelen lenne. Uram.

William Fitzpick nevetett. Ütögette maga előtt a dossziékat és láthatóan nagyon jól érezte magát. Ez egy fél percig még mosolyra késztetett Calvert-Wright ezredest, aztán a mosoly lehervadt és a második perc végén aggodalomra váltott át.

-Igaza van ezredes. Ilyet nem tesz az ember. Meg olyat se, hogy felpróbálja a második legnagyobb maffiózó feleségét. Többször is.

Trevor Calvert-Wright ezredes felpattant és kirúgta maga alól a széket. A szeme lángolt és William Fitzpick megértette. Az szerelem volt. Kicsit összerezzent, majd mutatta az ezredesnek, üljön vissza. Calvert-Wright megigazította az egyenruháját és leült.

-Elnézését kérem, uram – morogta.

-Én kérek bocsánatot, ezredes. Nem tudtam, hogy ez szerelem.

Calvert-Wright felpillantott a főnökére. Őszinteség a szemében, megbánás az arcán. Valódi, nem megjátszott.

-Az hiba volt, uram. Sosem gondoltam, hogy… és akkor megláttam a szirakúzai sétányon. A virágok között. Ahogy ment egy barátnőjével, mögötte testőrök luparával. Lefűrészelt csövű vadászpuskákkal. Akkor…

-Meglátta és megszerette.

-Igen, uram. Azt hittem nincs ilyen. Aztán rám nézett és vége volt mindennek. Mert ez ott csak halállal végződhetett, uram. Mikor eljöttem még élt, ezt tudom. Aztán nem hallottam róla. Információim szerint a férje eltűnt, mert a Fraternikkel megint kitört a háborúság. Hogy vele mi lett, nem tudom. Esetleg ön…

William Fitzpick simogatta a bajuszát. Aztán elindult a szekrény felé és az elmosódott címkéjű üveget az ezredes elé tette. Majd visszaült a helyére és döbbenten látta a férfi könnyeit. Egy olyan férfiét, aki embereket ölt rezzenéstelen arccal. Egy olyan férfiét, aki azt is túlélte, amit más nem. Egy olyan férfiét, aki minden módon megszerzett információkat, nem törődve azzal, hogyan is jut hozzá. Egy olyan férfiét, aki mögött számos sikeres és titkos akció állt. Egy olyan férfiét, aki szinte bármelyik hölgynél sikerrel járt, ha egy kis vigadásról volt szó. Egy olyan férfiét, aki a pletykák szerint akár a királyi család tagja is lehet Margit hercegnő által. Egy olyan férfiét, aki Sir Winston Churchill szemébe mondta, hogy hülyeség, amit akar és kevesebb whisky többet segítene a Brit Birodalmon. És még életben van.

Ez a férfi, most egy kifogástalanul élre vasalt zsebkendővel törli a könnyeit, mert tudja: az üveget vígaszként tették oda, a nő meghalt. Magdalena Cavalli. Valamikor.

-Sajnálom, ezredes. Őszinte részvétem.

-Hogyan… a Fraternik…

-Nem. A férje. A komornájával együtt. És a húgával is végzett. Saját kezűleg.

-Miután én…

-Nem ezredes. Vagy nem tudott magáról vagy nem érdekelte. Ez nem valószínű. Hat hónapja történt. Váratlanul. Berontott és a magától ajándékba kapott Mauser pisztollyal végzett velük. Aztán mindenkit egy csónakra raktak és kivitték a tengerre őket, ott elsüllyesztették a hajót. Még papot is vitetett oda. Aztán a három üres koporsóval hatalmas temetést rendezett Szirakúzában. Virág erdő és gyásznap. Pedig…

-Mindenki tudta, a koporsók üresek. Nem szólt senki. Nem is fog.

-Hogy lehetnek ilyenek? – csóválta a fejét Fitzpick.

-Ők ebben nőttek fel. Szegény vidék az. Keményen dolgoznak, ám a gazdagok és a barátok barátai elveszik azt a keveset is, amit megtermelnek. Ezért nem marad más, csak a büszkeségük és a hitük. Istenben.

-Na akkor a legjobbra tettek – suttogta Fitzpick.

-Jehova sem segítene rajtuk, uram.

William Fitzpick megértette a célzást az eredeti származására, ám tudta ez most nem élcelődés, hanem a tehetetlenség kifejeződése, nincs olyan Isten, aki segítene azon a népen. Senki. És semmi. Igaz, a szicíliaiak hittek benne, ha függetlenek lennének jobban élnének. A vakhit a legerősebb.

-Amúgy akkor mit is csinált ott Palmer százados? – kérdezte hirtelen Fitzpick.

-Trevor Calvert-Wright ezredes a nevem. Jelenleg állományban lévő ügynök, osztály nélkül. Nem tudom, kiről beszél, uram.

Fitzpick elismerően bólintott. Mindattól függetlenül, hogy mi játszódik le az ezredesben, profi maradt. Nem lehetett kizökkenteni egy ilyen egyszerű trükkel. Ezért kinyitotta az ANDREA dossziét és egy borítékot adott át az ezredesnek, intve neki, bontsa ki. Calvert-Wright felismerte az ismerős betűket. Sir Winston írta.

-Tudja mi van benne, uram?

-Remélem – sóhajtotta Fitzpick.

Az ezredes feltépte a borítékot. Egy lapon csak ennyi állt:

Elmondhat mindent Shitpricknek. Muszáj. Sok szerencsét neki. W.

A beszélgetés során Trevor Calvert-Wright most lepődött meg először. Nem azon, hogy Sir Winston Churchill ismeri Fitzpick „becenevét”. Még azon sem, hogy elmondhat mindent egy olyan akcióról, aminek ő az egyik túlélője. Hanem az utolsó mondaton: Sok szerencsét neki. Mert akkor igazából nem is róla van szó.

-Ne adja ide, jobb, ha nem látom – adott egy öngyújtót az ezredesnek Fitzpick, aki a nem használt hamutál fölött elégette a papírt, magában elkönyvelve, az új főnöke megbízik benne.

Hiszen bármit mondhatna, mi állt a levélben. A főnöke viszont nem nézte meg. Hagyta, hogy hamuvá váljon. Azt mond, amit akar. És Fitzpick mégis biztos volt benne, az ezredes nem fog hazudni.

-Ön uram…

-Igen ezredes. Megbízom magában. Mert nagy dologról van szó. Ha egymással játszadozunk, mint unatkozó matrózok a messzi óceánon, akkor az értékes időt rabol el tőlünk. Az pedig kevés van.

-Mindig kevés van a mi szakmánkban, uram.

-Szólíthat négyszemközt Williamnek, ezredes.

-Nem lenne ildomos, uram – mondta az ezredes.

-Miért is?

-A főnök sosem lehet barátja egy beosztottnak. Mert akkor nem tud objektívan dönteni. Befolyásolja az érzelem. Egy közös poharazás vagy egyéb. Ugye, mint a matrózokat a messzi óceánon, ha az közelebb áll önhöz, uram – ivott újra Calvert-Wright.

Fitzpick megint nevetett. Még soha ilyen kedvesen nem jelezték neki, talán egy izmosabb vagy csábosabb férfitest komolyabb vágyakat ébreszt benne, mint egy női csípő, dacára annak, hogy Claire Maudham, a Lordok Házának elnökének a felesége a szeretője. Ez igen.

-Maradok a legjobb kettő között, ezredes. Mindig.

-Értem, uram.

-Akkor a William nem játszik?

-Velem biztos nem, uram – mosolygott Calvert-Wright.

-Értem. Az ügynök szent háromság. Akció közben nem iszunk, nem szippantunk, nem…

-…kefélünk – fejezte be az ezredes.

-Én szeretkeznit akartam mondani.

-Az nem ugyanaz, uram.

-Mert?

-A kefélés, már bocsánat, uram, az az, ami köztem és a grófnő között volt, itt Angliában. A szeretkezés az Magdalena - val Szicíliában. Uram.

-Értem. Világos – bólintott Fitzpick és maga elé húzta a papírt, amin már szerepelt pár dolog és várt.

Trevor Calvert-Wright letette a poharat az asztal szélére.

-Amikor kiderült a jelentéseimből, hogy Francesca grófnőtől miket tudtam meg, akkor Sir Winston elmondta Roosevelt elnök úrnak, van egy embere, akit használhatnának. Persze szóba se jöhetett, hogy egy angol segít az amerikaiaknak, ezért még itthon, Angliában kaptam személyazonosságot. Befektettek a blackpool-i kórházba, mint egy egyszerű amerikai műszaki tisztet, akit elütött egy autó és aki sokat tud Szicíliáról. Aztán átvittek New Jerseybe. Onnan hamar átkerültem Fort Belvoir-ba, az MIC központjába. Közösen dolgoztuk ki a partraszállást. Mivel úgy tudták, hogy én személyesen ismerem Don Aurelio Fraternit és Don Alessandro Cavallit a két legnagyobb maffia főnököt, akiknek az uralma alatt állt az a partszakasz, ahol úgy ötvenezer amerikai és tízezer brit katona száll majd partra, úgy döntöttek, hogy ledobnak Szicíliában és megegyezek velük. Volt egy rádióm.

-És sikerült.

-Nos nem ment könnyen, uram.

-Mert?

-Nagyon sok pénzt és kiváltságokat akartak. Aránytalanul sokat. A kezükben voltam, bármikor lebuktathattak volna, mert bár jó volt az álcám, azért mindentől nem védett meg.

Fitzpick lepillantott az aktára. Semmi nem volt erről. Mi a legjobb álca arrafelé? Legyen ő is maffia tag? Csak úgy nem kerül oda senki. Esetleg amerikai rokon. Hm. Háború van, nem lehet csak úgy utazgatni. Akkor kereskedő mondjuk Palermoból. Kockázatos. Mert a németek vagy az olaszok utánanéznek és nem volt idő felépíteni egy jómódú kereskedő teljes valóját. Akkor esetleg helyi pásztor, földműves. Nem. Azzal senki a „barátok barátai” közül nem áll szóba. Rögtön kiderülne, itt valami nincs rendben. Esetleg szóba jöhet, hogy ő az új intéző. Hogy is mondják? – keresgélt a papírok között Fitzpick. Gabaletto. Ez az. Csak Szicília kis sziget. A gabalettókból kevés van és általában egy életen át egy urat szolgálnak. Orvos vagy ügyvéd. Ez hihető, ám csak külföldi vagyis római lehet, ahogy a szicíliaiak az olaszokat hívták. Akkor nem beszélhetnek a főnökökkel, mert a legegyszerűbb luparásnak is gyanús lenne. Akkor nem lehet más…

-Padre Cristoforo – hajolt meg az ezredes felé.

Trevor Calvert-Wrightnak tátva maradt a szája. Erre, hogy jött rá? Mekkora koponya ez a fickó.

-Valóban, uram. Egy kolostor van nem messze Szirakúzától. A Cavallik területén. Az apát valamikor Amerikába ment, ám ott nem érezte jól magát és visszatért a szülőföldjére. Szép summát vitt magával.

-Aha. Szóval valahol Marylandben nem sikerült elkapni.

-Virginia. Valóban, ügyesebb volt a rendőröknél, akik szerint Kubába akart szökni, uram.

Fitzpick megsimogatta a bajuszát.

-Erre az atya Kanadába ment. Onnan egy francia hajóval mondjuk Marseille vagy Korzika. Aha. Ez utóbbi és onnan simán Szicília. A pénz…nem bankjegy. Ékszer? Arany? -nézett az ezredesre Fitzpick.

-Gyémánt, uram. A barátok barátai ennek fejében neki adták a kolostort. És persze volt egy új barátjuk, aki mindig segített – tárta szét a kezét az Calvert-Wright.

-Magának is, Padre Cristoforo – hajolt meg újra Fitzpick.

-Valóban. Egy brazíliai ültetvényről jöttem vissza és mint az apát úr unokatestvére a kolostorban találtam menedéket, uram.

-Mondja ezredes. Misézett is meg imádkozás és minden?

-Jó katolikus voltam, uram – mondta kegyeletteljesen Calvert-Wright és együtt nevetett a férfival.

-Komolyan minden elismerésem, ezredes. Aztán?

-Sikerült megegyezni. A pénzben, meg hogy hol adjuk át. Rizikó volt benne, mert előre megkaptak mindent. Aranyban. És valami ládákat is, gondolom fegyverek lehettek. Egy aktatáskát nekem kellett átadnom, mert abban voltak a tervek. Mikor, hol, milyen ezred száll partra. Ehhez én még hozzátettem, hol mikor kell a németeket blokkolni, uram.

-Ezt, hogy csinálta? – hajolt előre Fitzpick.

-Tudja, uram, Szicíliában egy papot csak akkor állítanak meg, ha áldást akarnak kérni tőle. Még a csendőrök is. A németek nem is mertek hozzájuk szólni sem. Sokszor voltam a szirakúzai főhadiszállásukon misét mondani. Jobban mondva csak én vállaltam, mert a partizánok vadásztak az ilyen csuhásokra. Megegyeztem velük -mondta az ezredes.

William Fitzpick szeme elkerekedett. Ilyen nincs.

-Így aztán befogadtak, nem voltam gyanús, tudok németül, így különösen megkedveltek, uram. Sajnos a tudtomon kívül készült egy fotó is, amit egy Schweigel nevű SS főhadnagy magával vitt új állomás helyére Normandiába- sóhajtott az ezredes.

-Ahol 44-ben lebukott. Emiatt?

-Nem emiatt. Csak ebből jöttek rá, hogy nem egyszerű ejtőernyős vagyok, uram.

-Értem. Szicília.

-A partraszállás megvolt. Siker meg minden. Viszont Padre Cristoforo-nak el kellett tűnnie, mert Chris Palmer századosnak kellett a hely. Ő volt Alfonso La Ponty ezredes, Szirakúza parancsnokának a szárnysegédje, én intéztem a dolgokat.

-Világos, az fontosabb volt – szúrta közbe Fitzpick.

-Mondhatni. Ünnepeltek bennünket. Akkor már egyenruhában jártam, mint az ezredes szárnysegédje.

-A hölggyel, hogy jött össze?

-Gyóntatás uram. Lena…ő nagyon okos nő. Volt. Rájött, hogy nem vagyok pap.

-A beszéde?

-Nem, uram. Ahogy megfogtam a kezét. Azt mondta, akkor már tudta rám várt egész életében. Sokat jártam a házukba a tárgyalások miatt. Aztán helyeket néztünk a tengerparton, hol lehet a legészrevétlenebbül partra rakni a ládákat.

-A fegyverek? – vonta össze a szemöldökét Fitzpick.

-Az arany. A fegyverek az pár láda volt, uram- legyintett Calvert-Wright.

-Mégis mennyi aranyról van szó?

-Hetven millió dollárnyi, uram- kortyolt a mélybarna csodából az ezredes.

William Fitzpick sok mindent szeretett az életben, ebből a pénz állt az első helyen. Mert az a hatalom. Úgy gondolta ennyi pénz a világon nincs. És akkor az ezredes csak úgy bemond egy akkora számot, ami legfeljebb sajtóhiba lehet a The Times keresztrejtvényében.

-Ez komoly?

-A legkomolyabb, uram. Mivel Don Pietro nem ért rá, meg azért egy papot kísérgetni nem való egy Donnak, ezért a felesége járta velem a vidéket. Azok voltak életem legszebb napjai – nézett maga elé Calvert-Wright.

-Már bocsánat, de a hölgy szicíliai, katolikus, férjezett. És mégis…magával…ugye…

-A szerelem, uram sok mindenre képes. Amikor azt érzi, hogy ő az, akkor nincs más. Csak ő. Ez nagy hiba volt a részemről, mert a feladatra kellett volna koncentrálnom. Ha kiderül, akkor megölnek és kérnek valaki mást, mert Padre Cristoforo balesetet szenvedett. Szilkás vidék tele veszéllyel. Az élet ott pont annyira nem számít, mint egy római. Aki külföldi.

-Világos. Padre Cristoforo gondolom elhunyt. Jött Palmer százados. Végül is miért kellett eljönnie?

-A Fraternik miatt. Mert tudja az arany 65-35 arányban volt elosztva. Aztán a Fraternik azt mondták 70-30- Ebbe a Cavallik nem mentek bele. A partraszállás megtörtént és egy hónap múlva egész Szicília szabad lett. A háborúskodás akkor tört ki, uram.

-És nem mondhatták meg az igazi okot, ezért jött Palmer százados, aki egy nővel…

-Don Alessandro unokahúgát ejtettem teherbe, uram.

-Vigyázhatott volna – vetette közbe Fitzpick,

-Valóban. Ha valaha is találkoztam volna vele. Ráadásul Lena elhitte és elkergetett. Soha többé nem akart látni. Ez volt a legrosszabb – suttogta az ezredes.

-Hogy nem láthatja. Meg tudom érteni.

-Hogy nem hitt nekem, uram. Inkább a férjének meg a…

-Képeknek. Ez a fotózás nem a kedvencei közé tartozik, ha jól sejtem. Hm. Aztán vissza Angliába. 1944 májusa. Franciaország. A lába.

Calvert-Wright kihúzta magát.

-Titkos akció, uram. Az SS elkapott bennünket. Aztán kínzás, hasonlók.

-A lába…

-Azt nem ők tették. Megszöktünk és menekülés közben lőttek meg. Tudtam, hogy eltalálnak. A másik lábam volt megbeszélve – vont vállalt az ezredes.