FORDÍTOTTA

Teleki Anna

Az Idő csupán a negyedik dimenzió; aprócska pont az óramutató végén – egy pillanatnyi hosszú, egy létezésnyi széles és végtelenül magas.

Az Idő nagyobb rálátást nyit a világra, a szabadság új fokával ajándékoz meg. Az Idő egyszerre jelenség és titok, mely a tárgyakhoz fűződő kapcsolatunkból születik. Folyamat, amelyet le lehet lassítani, ki lehet tágítani, meg lehet állítani vagy fel lehet gyorsítani.

Az óramágus hatalmában tartja az időt különleges képességével, amely óramágusi fokozatokban mérhető.

A legalacsonyabb a harmadik óramágusi fokozat, amely az Idő irányítását egyszerű kívánság segítségével teszi lehetővé.

A második óramágusi fokozat az Idő leigázásának lehetőségét csupán a gondolat erejével egészíti ki.

Az első óramágusi fokozat mindemellett magában foglalja az érzékek hatalmas erejét, amely lehetővé teszi, hogy vágyainkat és törekvéseinket arra fordítsuk, amire csak akarjuk.

És csak a legmagasabb óramágusi fokozat adja meg az előrelátás érzékét, a biztos választás lehetőségét a jövő és a múlt végtelen számú valószínűségei közül. A legmagasabb fokozattal rendelkező óramágus egyszerre tartja hatalmában a szabadság négy szintjét: az észt, az érzékeket, a cselekvést és az intuíciót.

Jegyezd meg, óramágus: mindegy, melyik fokozattal kezdted, a legfontosabb, hogy végül hová érkezel. Hiszen az Idő valódi törvényeit csak az ismerheti meg, aki szabad akarattal – bátorsággal, határozottsággal, kitartással és céltudatossággal rendelkezik.

„Ének az Időről”

Eflarustól, a nagy óramágustól,

aki létrehozta az Időszakadást

Vasilisa hirtelen lökéstől ébredt fel: előrebukott, és homlokát fájdalmasan valami kemény tárgyba ütötte.

– Jó reggelt! – szólalt meg valaki mellette. – Te aztán szeretsz aludni.

– Mennyi az idő? – kérdezte Vasilisa álmosan, ki sem nyitva a szemét.

– Pontosan tíz.

Vasilisa megdörzsölte a fájó pontot, hunyorgott, és erőnek erejével tágra nyitotta a szemét, próbálva végleg elűzni az álmot.

Végre észrevette maga mellett Alex fehér, kopaszra nyírt kobakját. A fiú komolynak tűnt, de hóka szempillás, világosszürke szemében mosoly bujkált.

Vasilisa meg a barátja egy gyerekekkel zsúfolt autóbuszon utaztak: hallatszott a motor ütemes zaja, a jármű egyre-másra rázkódott az egyenetlen úton. Az újabb erős lökésnél a lány belekapaszkodott az előtte lévő ülés támlájába, az ott ülő fülhallgatós fiú pedig sértődötten hátranézett.

– Bocsánat – mondta neki Vasilisa, de a srác meg sem hallva újra belemerült a zenébe. Ekkor a lány a barátjához fordult: – Hogyan csöppentünk ide?

Alex, amennyire az ülések közötti szűk térben csak tudta, szélesre tárta a karját: én talán tudom? Vasilisa figyelmesen végigmérte az arcát: a bal járomcsontján horzsolás vöröslött – Nort ütésének nyoma.

– Bárcsak tudnám – válaszolta a fiú, és fürkészőn bámult a barátnőjére. – De most biztosan a táborba tartunk. A srácoktól is megkérdeztem, hogy mi folyik itt… Még ki is nevettek. Azt mondták: az égből pottyantál ide, vagy mi?

– Szóval – küzdött Vasilisa lázasan a tudat alatti vággyal, hogy az Eflarát álomországban hagyja –, csakugyan minden megtörtént?

– Hogy megtörtént, az tény – Alex ajka mosolyra húzódott, a helyzet kezdte szórakoztatni. – De hogy mi, azt én sem értem. Apropó, elmesélnéd? Sokáig fogunk utazni, minimum egy órát.

Vasilisa lassan felgyűrte az ingujját a bal kezén: az arany karkötő vékony csíkként csillogott rajta. Az arany számjegyes, apró mutatós, kis fekete számlap egészen átlagosnak tűnt, teljesen olyan volt, mint egy közönséges óra.

– Mi ez? – bámult kíváncsian a lány csuklójára Alex. – Az apád ajándéka?

– Az anyámé – válaszolta komoran Vasilisa, mire a fiú elhallgatott.

A busz utasterében ment a tévé, de senki sem nézte: a vidám és izgatott morajlás teljesen elnyomta a film hangját.

Vasilisának olyan érzése támadt, mintha kettéhasadt volna a tudata: az egyik oldalon az iskola, a torna és a várva várt táborozás sorakoztak fel, a másikon pedig az óramágusok világa és az új barátai: Nick, Diana és Fesh…

– Nem tudod, hol vannak a többiek? – kérdezte ismét. – Azok, akik az Órakörben voltak.

Alex vállat vont:

– Gőzöm sincs róla.

Vasilisa körbenézett, feszülten mérte végig az ismeretlen arcokat: a gyerekek vidáman zsibongtak, megvitatták a tavalyi tábor kalandjait, a hátsó sorban ülő társaság kártyázott, és hangosan kommentálták egymás hívásait. Egy rövid frizurás lány könyvet olvasott, sokan fülhallgatóval a fülükben zenét hallgattak, de aligha volt közülük bárki is óramágus.

– Lehetséges, hogy visszaküldtek bennünket a múltba? – találgatta Vasilisa. – Fogták és megváltoztatták a valószínűség ágát…

– Micsodát?

– Korábban a táborba készültünk – sóhajtott fel indulatosan Vasilisa. – Visszaküldtek a múltba és… kész! Az Eflarán képesek irányítani az időt.

– Ez valami agyrém – nyújtotta el a szót bizalmatlanul Alex.

– És nem volt semmiféle Óra… Várj, hol van a Kulcsom?

De már ki is tapintotta farmerja oldalzsebében az Acélfogat.

A lány néhány percig hallgatott és mélyen elgondolkodott. Alex nem zavarta meg, csak időnként rásandított.

– Semmit sem értek – adta föl végül a lány.

– Vasilisa… – suttogta óvatosan Alex, és közelebb hajolt. – Neked valóban vannak… ö… szárnyaid?

– Több mint valószínű – bólintott Vasilisa. – Látod, mi a helyzet… Kiderült, hogy az anyám tündér, az apám pedig legfelső Szellem…

– Á-á-á – nyújtotta el a szót okos tekintettel Alex, és kényelmesebb pózba helyezkedett az ülésen, de az arcáról rögtön le lehetett olvasni, hogy semmit sem ért. – Akkor tényleg léteznek tündérek? – kérdezte végül.

– De még mennyire – erősítette meg Vasilisa. – Tündérek és vérmek is, és az óramágusok egész országa, az embereké, akik óramágiával foglalkoznak.

– Hogy mivel?

– Hé, Alex! – kiáltott valaki váratlanul és hangosan a hátsó sorokból. – Gyere ide hozzánk, hiányzik egy negyedik a játékhoz…

Vasilisa hátrafordult: egy tűzvörös hajú fiú kiabált. Fekete pólóján hatalmas vörös halálfej díszelgett, alatta keresztbe tett csontok.

– Később! – legyintett Alex. – Ez Sergei a csapatunkból, csak ő idősebb – magyarázta Vasilisának. – Valószínűleg csapatvezető lesz, mert nemsokára betölti a tizenhetet.

– Hiszen egy hölggyel beszélget – vigyorgott egy Nickhez hasonló, kreol bőrű fiú. – Nem ér ránk…

– Figyelj csak, ha megérkezünk a táborba, nem lesz ám randizgatás – folytatta Sergei huncutul csillogó szemmel. – Csak edzések, szigorú órarend!

– Nekem is edzéseim lesznek! – kapta fel a vizet rögtön Vasilisa.

– Ne figyelj rájuk – mondta Alex, és rózsaszínre változott az arca. – Mindig ilyenek…

– Nem is figyelek.

– Hogy elpirultak!

A társaság a legkülönfélébb hangokon nyeríteni kezdett.

De mivel Vasilisa és Alex nem reagált többet a gúnyolódásra, és negyedik játékos is került egy vékony, szőke srác személyében, végül békén hagyták őket, és játszani kezdtek.

– Figyelj csak, elmagyaráznál legalább néhány dolgot? – zaklatta újra kérdéseivel a lányt Alex. – Például, ki a bánat ez a Mark?

Vasilisa habozott. Először is nem tudta, hol kezdje. És nem különösebben akarta újra átélni a történteket, hadd maradjanak azok csak emlékek. Néhány kellemes pillanat kivételével. Emellett nagyon összezavarta új barátainak eltűnése is. Mi lesz, ha soha többé nem látja őket?

– Egyébként keresztülmentem valamin miattad – szólalt meg tompán Alex. – Tömegesen rám támadtak, megkötöztek, sőt még… Bocs, de ha összefutok a bátyáddal, ott helyben leütöm! Aljasság megütni valakit, aki fekszik, ráadásul meg van kötözve. – Miközben mindezt felidézte, úgy ökölbe szorította a kezét, hogy belefehéredtek a bütykei.

– Igen, jó lenne tudni, hová tűntek mindannyian… – bólogatott gépiesen Vasilisa, meg sem hallva a barátja szemrehányásait.

– Lehet, hogy másik buszban vannak? – sóhajtott kissé sértődötten Alex a lány figyelmetlensége miatt. – A miénk mögött még öt ugyanilyen jön…

– Aha…

– Itt sokan vannak a csapatomból… A tornászok pedig valószínűleg valahol hátul jönnek.

– Aha, és én miért nem velük utazom, hanem veled? Lehet, hogy összekuszáltak valamit az idő ágaival?

Alex megvakarta az orrát és elfintorodott. Vasilisa kezdte kellemetlenül érezni magát.

– Rendben – döntötte el. – Elmesélek mindent sorjában. Csak ne szakíts félbe.

Elgondolkodott, és belefogott a történetbe az apja házában tartott ünnepségnél kezdve, ahol megismerkedett a kiállhatatlan Elen Mortinovval és a kis kedvencével, Markkal. Alexet furcsamód a nappali hirtelen kiszélesedő terének mutatványa érdekelte a legjobban. De amint meghallotta, hogy Mark megfenyegette Vasilisát, sőt az első találkozásukkor majdnem eltörte az ujját, újra összevonta a szemöldökét.

– Ha a közelembe kerül – sziszegte Alex –, azt megemlegeti! És a bátyád is.

– Ne csináld! – ijedt meg rögtön Vasilisa. – Hiszen láttad, milyen utálatos. Jobb, ha nem állsz szóba vele. Mark mögött erős óramágusok állnak, nagyon veszélyesek… Remélem, hogy az Órakörből a világ másik felére, mondjuk az Északi-sarkra repítették.

– Nem lenne rossz – értett egyet komoran a barátja. – Bár sajnálnám a jegesmedvéket… Különben pedig egyáltalán nem félek tőle.

Vasilisa nem értette, miért van az, hogy a családi óramágus-fokozatszerzési próbatétel nem volt nagy hatással Alexre, a szökés azonban érzelmi vihart váltott ki belőle.

– Ügyes vagy! – lelkendezett a fiú. – Rögtön mondtam neked, hogy juss ki abból a bolond házból. Bocs, de a családod… Apropó, még egy szót se meséltél az apádról… Hogyan fogadott?

Alex olyan követelőzően nézett, hogy Vasilisa azon nyomban megadta magát. Lassan mesélt, miközben újra átélte az apjával lezajlott szerencsétlen találkozást, a pofont, Nort kaján tekintetét és azt, amikor bezárták a hideg fészerbe.

– Micsoda féreg! – fűzte hozzá elképedve a fiú, amikor a lány elhallgatott. – Egy csomó éven át eszébe se jutottál, aztán tessék, most pedig megütött! Egyszerűen nem normális.

Vasilisa úgy döntött, témát vált, és elkezdett mesélni arról, hogyan találkozott Nickkel és Feshsel. Szándékosan kihagyta a történetből a kardfogúak támadását, viszont hosszasan ecsetelte a Fellegvárban tett utazást, majd előreugrott, és színesen, részletesen leírta a Tanácsházat és a Lazort. Aztán lélekben összeszedte magát, és mesélt Fesh fekete szárnyairól is.

Alex nyugodtan fogadta a hírt, hiszen Vasilisa szárnyait már látta.

– Ott tehát mindenkinek szárnya van? – tudakolta.

– Nem, csak a legmagasabb szintű óramágusoknak. Vagyis a Legmagasabb Kör óramágusainak.

– Ez azt jelenti, hogy te ott valami kiválasztottféle vagy? – hunyorgott bizalmatlanul Alex.

– Te vagy a kiválasztott! – fortyant fel egy pillanat alatt Vasilisa. – Ha ugratsz, többet nem mesélek.

– Honnan kéne tudnom? – vonta meg a vállát a barátja. – Semmi pénzért nem hinném el, de hát láttam… Figyelj csak, később megmutatod, hogyan repülsz?

– Ha emlékszem, hogy kell csinálni – dörmögte a lány.

Vasilisa még magának sem akarta bevallani, de kicsit büszke volt rá, hogy most már óramágus, és valódi szárnyai vannak. Még ha semmihez sem ért, akkor is a legmagasabb óramágusi fokozattal rendelkezik. Zavarba jött, és gyorsan elhessegette magától a hiú gondolatokat. Hiszen az eflaraiak nem fogadták túl szívélyesen, Fesh pedig kezdetben többnyire nevetett rajta. És ahhoz, hogy valóban jó óramágussá váljon, még sokat kell tanulnia…

Határozottan megrázta a fejét, és mesélni kezdett idősebb Norton álnok tervéről, amelyet Lazarev, Nick apja ellen forralt: a Dicsők Gyűlésének üléséről, az ítélethozatalról és a szörnyű büntetésről. Amikor eszébe jutott, hogyan „öregítették meg” Lazerevet az óramágia segítségével, újra elborzadt. Alex is a szívére vette az egész történetet.

– Micsoda féreg – sziszegte. – Az apád igazi gazember.

Vasilisa hallgatott. A szíve összeszorult. Visszagondolt az Elennel folytatott harcára és az apja közbeavatkozására.

„Nem” – mondta akkor idősebb Norton. Nem engedte meg Elennek, hogy bűnt kövessen el, megmentette a lányát…

Hogy elterelje a figyelmét, mesélni kezdett Feketevízről, a tenger feletti gyönyörű várról, a bámulatos mozaikos Trónteremről, a sellőkkel teli medencéről és a Zöld szobáról. De mindezekkel együtt mesélnie kellett az apja várából végrehajtott szökésről is. És arról, ahogy Mary…

– Óramágiával sújtotta, de hát hogyan? – értetlenkedett Alex. – Megölte?

– Először én is azt hittem. – Vasilisa szaggatottan felsóhajtott, ahogy visszagondolt a borzalmas esetre. – De kiderült, hogy miután óramágiával sújtanak egy embert, még meg lehet menteni… Nicket kiszakították az időfolyosójáról, de később visszavitték a helyére…

Vasilisa elakadt. Elen mondott neki erről valamit… Igen! Azokat, akikben szellemvér folyik, már nem lehet megmenteni. Azokat, akiket félszellemnek hívnak.

– A legfontosabb, hogy most már minden rendben van vele – folytatta sietve. – Az apja megmentette. Később pedig Nickből óramágus lett, amiről régóta álmodott.

– Szóval bárki óramágussá válhat?

– Messze nem mindenki – ingatta a fejét Vasilisa. – Ellenkezőleg, ez nagyon nehéz. De úgy esett, hogy a beavatáson a tündérek felajánlották, hogy teljesítik bármilyen kívánságomat, én pedig megkértem őket, hogy adjanak Nicknek óramágusi fokozatot.

– Á-á-á – nyújtotta el a szót Alex, majd hirtelen félénken megkérdezte: – Az én érdekemben nem tudnál szólni?

– Mi az, óramágus akarsz lenni?! – lepődött meg Vasilisa.

– Hát, igen – bólintott Alex, és végérvényesen zavarba jött. – Hiszen ez olyan érdekes: repülni, varázsolni!

– Óramágiát használni – javította ki szórakozottan a lány.

Vasilisát nagyon meglepte barátja viselkedése: alig szerzett tudomást az óramágusok világáról, máris az az ötlete támadt, hogy óramágussá akar válni. Ő meg milyen sokáig nem tudta rászánni magát…

Egyébként Alex nem is tudja, mennyire komoly dolog az óramágia. Titkos törvények tudását nyújtja, hatalmat és példátlan felelősséget ad. És minden bizonnyal éppen emiatt rontja el a jellemet. Ahogy eszébe jutott Fesh, Vasilisa hangtalanul felnevetett: Nick még az első találkozásukkor mondta, hogy az összes óramágus hibbant egy kicsit.

– Jól van, csak vicceltem – szólalt meg zavartan Alex, a maga módján értelmezve a lány hallgatását. – És mi volt aztán?

A lány nem időzött többet a részleteknél, röviden mesélt Diana tündérről, aki a segítségére sietett, amikor megszökött Feketevízből, az erdőben töltött éjszakáról, a zenés-táncos versenyről, vagyis a Bájolóról, amely a tündérek völgyében, a Varázsvölgyben zajlott. Egyre jobban fellelkesült, mesélt és mesélt: az óramágus-beavatásról, a titokzatos vénóra-virágokról, Celestináról, a Fényesség tündéréről, Mendeiráról, a Sötét Gondolatok tündéréről. Az első repülésről, Fesh állandó bizalmatlankodásáról, és végül az elrablásáról meg Markról, aki megfenyegette és kicsalta tőle a Rubinkulcsot, amelyet a tündérek ajándékoztak neki.

– A többit már tudod: váratlanul hozzám került a Fekete Kulcs, a legtitokzatosabb a hét közül – fejezte be Vasilisa.

Alex néhány percig hallgatott és erősen ráncolta a homlokát.

A buszon eközben örömteli izgatottság lett úrrá: a sofőr bejelentette, hogy már közel a tábor. A gyerekek közül sokan azonnal az ablakhoz nyomták az orrukat, de az út két oldalán továbbra is az egységes fallá olvadt, magas és egyforma fenyők úsztak.

Vasilisa törte meg elsőként az elhúzódó hallgatást.

– Na és mit gondolsz minderről?

– Elég titokzatos történet kerekedik belőle – felelte Alex, majd váratlanul megkérdezte: – Figyelj csak, te megbízol ebben a Feshben? Nem érzed úgy, hogy ő is ártani akar neked?

– Miért? – lepődött meg őszintén Vasilisa. – Nem rossz srác ő, csak…

– Gonosz, kegyetlen, ingerlékeny, pökhendi – fejezte be helyette Alex.

Vasilisa nem válaszolt, annyira letaglózta az Ezüstkulcs gazdájának hiteles portréja.

– Nick a legjobb barátja, és teljes mértékben megbízom benne – mondta keményen.

Alex szándékosan hangosan felhorkant, mintha azt mondaná: te tudod.

Végre nagy kovácsoltvas kapu tűnt fel előttük, rajta fatáblával: „Magashegy”.

Vasilisa majdnem utolsóként szállt ki a buszból. Körbenézett, de ismerős arcot nem látott. Váratlanul még Alex is eltűnt valahová.

Hogyan tovább? Semmi nincs nála, még fogkeféje sincs. Miközben elképzelte, hogyan fog magyarázkodni a tábor vezetőségének, akaratlanul is összehúzta magát. Majd hirtelen megvilágosodott: meg kell keresnie Olgát! A kedvenc edzőnője mindenben segít eligazodni.

– Vasilisa, nézd csak! – bukkant fel mellette Alex.

A fiú boldog mosollyal egy vadonatúj, fehérrel kivarrt, kis kék hátizsákot nyújtott át neki, zsebein fémcsatokkal.

– Ez nem az enyém… – bámult sajnálkozva a zsákra Vasilisa –, pedig klassz, márkás.

– Csak megjegyezném, hogy a sofőr épp most vette ki a csomagtartóból, azzal a kiáltással, hogy „Kit hívnak itt Ognevnek”? Én meg azt feleltem: „Átadom neki…”. Nézd, nekem milyen van! Vadi új, egyenesen a boltból… Még az árcédula is rajta van. A benne lévő cuccok pedig az enyémek! Ez valami csoda, nem?

Vasilisa leguggolt, lassan felnyitotta a hátizsák tetejét, és széthúzta a zsinórját. A zsákba két farmer meg néhány színes póló volt gondosan behajtva, az oldalrekeszben pedig fogkefe és fogkrém – valami miatt gyerekeknek való, sárkánnyal az oldalán –, bontatlan szappan és tornacipő… A legalján, négyrét hajtva az a régi hátizsák hevert, amelyet Vasilisa általában az edzésre hordott magával. Mellette ismerős, elnyűtt borítós kis notesz.

Vasilisának tágra kerekedett a szeme: hogy került ide ez a régi notesz?! Hiszen ezt Martha nagyi lakásán hagyta. Amint eszébe jutott a nagyanyja, lelkifurdalása támadt. Igaz, a nagyinak jó pár furcsasága volt: például két tucat macska lakott nála, de Vasilisát mégiscsak ő nevelte fel, és sohasem bántotta. Vasilisa megfogadta, hogy amint lehetősége nyílik, meglátogatja Marthát. Addig pedig rendeznie kell a sorait: meg kell tudnia, hogyan kerültek Alexszel ebbe a táborba, ki adta nekik a holmikat, és…

– Hogy került ide a naplóm? – kérdezte elgondolkodva, a noteszt lapozgatva.

– Naplód is van? – lepődött meg Alex.

– Gyerekkoromban volt – felelte elpirulva a lány. – De inkább csak feladatokat írtam bele, példákat… Mint egy közönséges jegyzetfüzetbe.

– Hülyeség – jegyezte meg lenézően a barátja. – És ha valaki elolvassa?

– Az megeshet. – Vasilisa visszadugta a füzetet a hátizsákba. – Naplót azért szokás vezetni, hogy rendet tartsunk a gondolataink között. Leírod, ami nyugtalanít, és máris megkönnyebbülsz.

– A gondolatokat a fejedben kell tartani – oktatta a fiú, és megerősítésként a halántékához nyomta az ujját. – Senki se mászik bele, és senki se ismeri meg.

– Azt kétlem – mormogta Vasilisa, de a barátja meg sem hallotta.

A zsivajt túlharsogva kiáltás zengte be az erdőt:

– Gyerekek, figyelem!!! Tizenháromtól tizenhat évesig hozzám! Gyorsan, különben ebéd nélkül maradtok!

Ugyanaz a vörös hajú, halálfejes fekete pólós Sergei kiabált, aki a buszon kártyázni hívta Alexet. A fiú mellett egy magas, nagyon sovány lány állt szomorú, feszült arccal. Csupa szeplő, pisze orrán elképesztő méretű, kerek, vastag keretes szemüveg ült meg. Hatalmas, vastag füzetet tartott a kezében, amelybe felírta az érkezők nevét. A csapatvezető lány szemlátomást nagyon komolyan állt a feladathoz: széles homlokán mély ránc húzódott, ajkát vékony vonallá préselte buzgalmában.

– Tessék, mit mondtam? – suttogta Alex Vasilisa fülébe. – Sergei a csapatvezető! Gyerünk, gyorsan menjünk oda hozzá, különben nem marad hely, és a kicsikhez írnak be. Szigorú napirendjük van, és ami a legfontosabb, sok minden tilos nekik.

– Mi tilos? – értetlenkedett Vasilisa.

Alexszel ellentétben, aki szinte minden nyáron táborokban nyaralt, ő először került ilyen helyre, ezért az összes kimondott és kimondatlan, a visszajáróknak érthető szabály számára újnak bizonyult.

– Nincs éjszakai túra, tilos a folyóban fürdeni – kezdte számolni Alex, és nem mulasztotta el ellökdösni a vele egyidőseket, hogy közelebb férkőzhessen Sergeihez. – Reggelire tejbegrízt kapnak, pfuj… mézzel – borzadt el az undortól. – És a Nagy Viadalban csak a felsőbb éves csapatok vehetnek részt, az első és a második. Mert a harmadikba a hét–tizenkét éveseket veszik fel…

– Milyen Viadalban? – Vasilisa alig tudott lépést tartani a barátjával.

– Ó, Roznev! Gyere ide! – a vörös csapatvezető végre észrevette az erőfeszítéseiket. – A barátnődet is hozd… Hé, álljatok már félre! A vörösöket soron kívül fogadjuk – kacsintott oda Vasilisának. – Hány éves vagy? Iratkozz fel Ritánál.

– Három hét múlva tizenhárom lesz – mondta azonnal Alex.

Rita, a csapatvezető alig pillantva Vasilisára, tagoltan így szólt:

– A harmadik csoportba írlak be.

Vasilisa pillanatok alatt elszontyolodott, hiszen Alex épp az imént festette le neki elevenen a kölyökcsapat rettenetes kilátásait.

– Mondd csak, nem lehetne engem is a másodikba? – szánta rá magát.

– Nem!

– Annyira szeretnénk egy csapatba kerülni! Gyerekkorunk óta barátok vagyunk – siránkozott Alex, de Rita kérlelhetetlenül rázta a fejét:

– Nem szabad!

Vasilisa elkedvetlenedett. A szeme előtt felderengtek a tejbegrízzel teli tányérok, felettük a halom bömbölő elsőssel.

De Sergei megmentette a helyzetet.

– Rita! – szólalt meg barátságosan, és átkarolta a lány vállát. – Miért vagy ilyen szigorú? Gyerekkoruk óta barátok, mindig együtt vannak, elválaszthatatlanok, hadd kerüljenek egy csoportba. Ha nem szimpatikusak, akkor osszuk be őket az első csoportba, a legidősebbekhez, aztán majd ők maguk futnak át a harmadikba. Mihez kezdjenek a kicsikkel, de tényleg?

– Azt már nem, legyen akkor a második… közelebb a szabályokhoz – felelte Rita, és valamiért elvörösödött.

Úgy tűnt, Sergei lágy hangja varázslatos módon hatott rá.

Vasilisa és Alex megkapták a lepecsételt bejelentőlapot, és elindultak a többiekkel a széles sétányon, amely mentén egyforma, háromszög alakú bungalók sorakoztak. Az igazgatói szárnyépületnél végigállták a rövid sort, és a papírjaikért cserébe megkapták a 13-as és a 21-es bungalók kulcsait.

– Klassz! – mondta elégedetten Alex. – Közel fogunk lakni, szemben vannak a bungalóink!

– Hány hely van egy ilyen bungalóban? – Vasilisa kíváncsian vette szemügyre a legközelebbi háromszög alakú tetőt.

– Négy-öt – válaszolta a barátja, és sietve hozzátette: – Na, megyek, lepakolok és jövök hamar! Vagy gyere te, ha gyorsabban végzel… És megyünk ebédelni. Nem tudom, te hogy vagy vele, de én egy elefántot is meg bírnék enni.

A 13-as bungaló ajtaja félig nyitva állt: bentről vidám lányhangok szűrődtek ki. Vasilisa az apró, nyikorgó lépcsőn felfutott a tornácra, és merészen belépett, egy durva szőnyegre.

Mennyire meglepődött, amikor meglátta a szobatársait! Közvetlenül az ajtó melletti ágyakon, egymással szemben Dasha és Masha ült a tornászcsapatból. Kimeresztették kék szemüket, és érdeklődve bámulták Vasilisát. Ő pedig sokadszorra csodálkozott rá hasonlóságukra: Dasha és Masha nem voltak testvérek, de annyira hasonlítottak egymásra, mintha ikrek lettek volna. Még az arckifejezésük is ugyanolyan volt.

– Sziasztok! – köszönt bátran az újonnan érkező.

– Szia…

Nem tudta, hogyan viselkedjen velük, mert Dasha és Masha a magas, hirtelenszőke lánynak, Vasilisa örök ellenségének Ingának a falkájához tartozott.

A lányok titokzatosan összenéztek, és maguk kezdeményezték a beszélgetést. Elmesélték, hogy Olga, az edzőnő nem tudott eljönni, mert alighanem megbetegedett. Most már ugyan jól érzi magát, de az orvosok nem engedték, hogy elutazzon a táborba és „tönkretegye a gyerekekkel az idegeit”.

Az aggasztó előérzettől Vasilisának szaporábban kezdett dobogni a szíve. A szigorú, de jóságos edzőnő volt az egyetlen felnőtt, aki a lányt a múltjához, az Ostalához kötötte. És hirtelen…

– Sokat kérdezősködött rólad – közölte bizalmaskodva Dasha, és Masha nyomban hozzátette:

– Nem jelentél meg az edzéseken, és Olga aggódott, hogy a táborba eljössz-e… Apropó, hová tűntél ennyi időre?

– Elutaztam a tengerhez – vetette oda Vasilisa az első dolgot, ami az eszébe jutott. Mi több, félig még igaz is volt.

– Á-á-á! – A lányok láthatóan nem elégedtek meg ezzel a rövid válasszal, de tovább nem kérdezősködtek.

Vasilisa, miután fecsegett egy kicsit velük az edzésekről és Olga rejtélyes betegségéről (aki pedig még influenzás sem volt soha!), elfoglalta az ablak melletti szabad ágyat. Gyorsan belegyömöszölte holmiját az éjjeliszekrénybe, és átöltözött a csodahátizsákjában talált pólóba és sportnadrágba. A ruhák nagyszerűen voltak összeválogatva, és a tornacipő is passzolt hozzájuk. Néhányat ugrott benne – kiváló!

A bungaló kicsiny ablaka egyenesen egy magas rácskerítésre nézett, amely teljesen eltakarta a sűrű, áthatolhatatlan erdőre nyíló kilátást. De Vasilisa felbecsülte a kerítés magasságát, és rájött, hogy át tudna mászni rajta. Éjjel természetesen túlságosan félelmetes kimenni az erdőbe, de kora reggel meg lehet próbálni kijutni a táborból… Csak hogy tudja, merre szökjön, ha történne valami.

Miközben ezen elmélkedett, szoros copfba fogta a haját, mint az edzéseken, és elégedetten szemügyre vette magát az éjjeliszekrény fölé felakasztott kis, négyzet alakú tükörben.

– Itt ki fog aludni? – biccentett a mellette lévő ágyra, ahol egy élénkpiros sporttáska és egy nagy papírtasak hevert, rajta egy híres ruhamárka logójával.

Dasha és Masha furcsán összenéztek. De válaszolniuk már nem sikerült: ismerős, többszólamú füttyentés hallatszott: Alex hívójele volt.

Vasilisa úgy döntött, további beszélgetésekre nem pazarolja az idejét, és a kijárat felé indult, de az ajtóban akadályba ütközött, mégpedig Ingába, aki gurulós bőröndöt ráncigált maga után. A hosszú lábú lány hangos visítása kis híján mindenkit megsiketített, Vasilisa esetlenül befogta a fülét. A visítás hamarosan meglepődött „ó-ó-ó”-ra változott, majd végleg abbamaradt.

– Csak ezt ne! – szólaltak meg egyszerre: Inga dühösen, Vasilisa pedig elkeseredetten.

Masha és Dasha kíváncsian pillantgattak ki az ajtó mögül, figyelték, hová fajul az eset.

– Mégiscsak eljöttél, vöröske? – Inga világoskék szeme gonoszan összeszűkült és jeges réssé változott.

– Ahogy látod – vont vállat Vasilisa, aki közben már magához tért. – Eressz ki!

Bármilyen furcsa is, Inga azonnal félreállt.

– Megyek a csapatvezetőhöz – kiáltotta Vasilisa után. – És megkérem, hogy rakjanak ki téged innen, még ha mindjárt a tornaterembe kerülsz is.

– Szuper – válaszolta Vasilisa anélkül, hogy hátrafordult volna. – Legalább többet tudok majd edzeni.

Inga felbőszült állatéhoz hasonló bőgést hallatott. Vasilisa meg nem tudta megállni és széles vigyorra húzta a száját.

– Mitől vagy ilyen boldog? – kérdezte gyanakvóan Alex, amint meglátta a barátnőjét.

– Inga is a mi bungalónkban fog lakni.

– Jó okot találtál az örömre – hümmögte meglepetten a fiú.

Vasilisa csak hanyagul legyintett.

– Ne aggódj! A nyakigláb panaszkodni készül valakinek, hogy költöztessék át egy másik bungalóba.

– Jobb lenne egyenesen egy másik táborba.

– Igen, az nem lenne rossz.

– Nálam is adódott egy kis gond. – Alex mélyet sóhajtott. – A gondot Verának hívják. A húgom is eljött a táborba – válaszolta Vasilisa meghökkent pillantására. – A harmadik csoportban van, de…

– Neked van húgod? Hogyhogy?

– Csak az unokahúgom… Nemrég múlt kilencéves. Az imént pedig felhívott az anyja, és rögtön megkért, hogy figyeljek rá… Képzeld – fogta halkabbra –, a szüleim egyáltalán nem lepődtek meg, hogy telefonáltam nekik. Csak azt kérdezték, hogy utaztam… Mintha el se tűntem volna… Nem tudod, milyen nap van ma?

Meg se várva a választ, Alex félreugrott, és nyakon csípett egy fiatalabb fiút.

– Kölyök, hányadika van?

– Huszadika… – motyogta a szerencsétlen, és amint elengedték, elviharzott a sétányon.

– Az nem lehet! – rendült meg Vasilisa. – Tehát egy egész hétre eltűntünk, ki tudja hová. De mégis merre lehetnek a többiek?

– Kevesebbet gondolj rájuk, különben a legkellemetlenebb pillanatban bukkannak elő, és azt még bánni fogjuk… Mindenesetre én nem hagylak magadra. Csak a húgom szakadt a nyakamba. Az egész nyaralást megette a fene.

– Jól van, felügyelünk a kicsikére – mosolyodott el Vasilisa. Igaz is, miért olyan nagy dolog ez?

– Még hogy kicsike?! Nem ismered őt – szólalt meg lesújtva Alex. – Akkora bajkeverő, amilyet még a világon nem láttál.

– Ne aggódj, megoldunk mindent! – Vasilisa jókedve visszatért. – Mi a tervünk?

– Ebéd! – vigyorodott el vidáman Alex. – Látod azt a nagy, sárga épületet a stadiontól balra? – majd hirtelen kacsintott: – Gyerünk, ki a gyorsabb?

Egyszerre iramodtak neki, mégis Vasilisa ért elsőként az ebédlő szélesre tárt ajtajához. Alex kissé el is csüggedt, és tüntetően, a barátnője elé vágva elsőként ült le az ablak melletti asztalhoz.

Az asztalra már ki voltak téve a céklalevessel teli tányérok, és egy tál ínycsiklandóan illatozó fokhagymás zsömle.

– Kitűnő! – dörzsölte a kezét előre örülve Alex. – A másodikat majd később hozzák. Itt mindent zsúrkocsin hoznak ki.

Vasilisa gyorsan elpusztította az adagját, és amíg a második fogást várta, a menzára érkező gyerekeket bámulta. Egyszer csak meglátta Mike-ot, akit a sportiskolából ismert, és üdvözlően felé integetett.

– Miért nem jártál edzésre?! – kiáltotta a fiú.

Vasilisának kész válasza volt:

– Elutaztam a tengerhez!

Alex egyenesen a levesbe prüszkölt, és majdnem szétfröcskölte az asztalon.

– Nem semmi kiruccanás! – vigyorodott el.

– Tényleg voltam a tengernél, még fürödtem is benne. – Vasilisa elgondolkodott, és a füle mögé simított egy tincset.

Bár aligha nevezhető fürdőzésnek az, amikor Feshsel megszöktek Feketevízből.

Nem bírta türtőztetni magát, felemelkedett, áthajolt az asztalon, és a barátja fülébe súgott úgy, hogy senki se hallja:

– Mit gondolsz, hol van a többi kulcshordozó? Lehet, hogy szanaszét szórták őket a világban? Vagy rosszul érhettek földet?

– Szerintem ez lenne a legjobb variáció – válaszolta szintén halkan Alex. – De nekem valami azt súgja, hogy az egész nem ilyen egyszerű… Az olyanok, mint például az a Mark, biztosan nem tűnnek el.

A fiú bosszúsan hunyorgott. Vasilisa folytatni akarta a témát, de odaért hozzájuk a zsúrkocsi, és elhallgattak.

Két mosolygós, szakácssapkás lány gyorsan és ügyesen feltálalta a második fogást: krumplipürét fasírozottal és céklasalátával, és mindkettejük elé letettek még egy-egy pohár narancslevet, majd továbbtolták a kocsijukat.

– Pfuj, utálom a céklát – fintorgott Alex. – A püré meg vizes… Csak a fasírtot eszem meg.

– Meg kell erősödnöd – ellenkezett Vasilisa. – Egyél meg mindent. Ki tudja, mi fog még ma történni velünk…

– A tengerparti utazásod óta borúsabban látod az életet… Odaadjam a krumplimat? Nem nagyon vagyok éhes.

– Ne – utasította vissza a lány. – Őszintén szólva, egyáltalán nincs étvágyam. Nagyon aggódom, hogy mi történt velük… Hol van most Nick, Diana és Fesh? És a többiek hová tűntek? Fogtuk egymás kezét, aztán… Aztán felébredtem.

– Velem ugyanez történt – bólintott Alex.

Vasilisa lenyelte a torkában lévő gombócot, és kimondta azt, ami annyira nyugtalanította:

– És ha valami rossz történt velük? Ha meghaltak? Nem-nem-nem! – rázta meg határozottan a fejét. – Az lehetetlen. De bajba kerülhettek, és most a segítségünkre van szükségük.

– Nem hiszem – ellenkezett Alex. – Ahogy már mondtam, az ilyenek nem vesznek el. Meg egyáltalán, ha nem lenne az órás karkötőd, azt hinném, az egészet csak álmodtam.

Vasilisát felbőszítette ez a kijelentés.

– Nem álmodtad! – hadarta, és még az asztalra is csapott a tenyerével, amitől a szegény tányérok felugrottak a helyükről. – Minden valóban úgy volt – tette hozzá kissé csendesebben. – Túl sok minden történt. Nekem sokkal inkább az tűnik álomnak, hogy most egy közönséges nyári táborban vagyunk.

Alex döbbenten vakarta meg a tarkóját. Minden arra utalt, hogy komoly kétségek gyötrik. Majd hirtelen felpattant:

– Idehallgass! Hiszen megígérted, hogy megmutatod, hogyan repülsz! Akkor megtudjuk az igazságot, hogy álmodtunk-e, vagy sem.

Vasilisa a mennyezetre emelte a szemét. Hogyan magyarázza el Alexnek, hogy az Eflara, az óramágusok világa több mint valóságos, hiszen megannyi rendkívüli kalandot élt át ott?

– Rendben van! – szánta rá magát. – Megmutatom, hogyan repülök… Igaz, még nem megy olyan jól.

A fiú felderült, gyorsan bólogatni kezdett, és minden tőle telhető módon mutatta, hogy hisz bármilyen, még a legapróbb óramágiában is.

Gyorsan megitták a gyümölcslevüket, elvitték a koszos tányérokat az e célra kialakított sarokba, és elszaladtak a főépületbe megnézni az órarendet.

Minden edzés a csendes pihenő után kezdődött, ezért még sok szabadidejük maradt. De ekkor Alexet vállon veregette egy fiú a csoportjából, és közölte vele, hogy tíz perc múlva csapatgyűlésük lesz.

– Kicsit késhetek – döntötte el Alex. – Az ebédidő még nem ért véget.

Vasilisa képességeinek bemutatására egy félreeső helyet választottak ki az egyik bungaló mögött: a pázsit mellett, a sűrű mogyoróbokorban, amely áterjedt az erdőből a kerítésen.

Vasilisa behunyta a szemét, és széttárta a karját, mintha akrobatikus gyakorlatot készülne bemutatni. Mélyet sóhajtott, elképzelte, ahogy a karkötőjéből induló villám végigszalad a kezén, áthalad a lapockáján, és tüzes virágra lobban. Csak ki kell mondania az óranevét…

„Kékvirág!”

De semmi sem történt. Alex arca leplezetlen csalódottságot tükrözött, de a fiú hallgatott. Csupán egyik lábáról a másikra állt.

Vasilisa újra és újra próbálkozott, de a szárnyai sehogy sem akartak előbújni. Kétségbeesetten igyekezett előhívni az óramutatóját, de csuklóján a karkötő meg se moccant.

– Nem működik – hozta meg az ítéletet Alex.

– Lehet, hogy egyszerűen csak végleg visszahoztak az Ostalára? – szörnyülködött Vasilisa.

Arra gondolt, hogy az apja beleavatkozhatott, és ravasz óramágiával kilökhette a lányát az Órakörből. Valóban soha többé nem fogja látni a vidám és jólelkű Nicket, a mindig nyugodt és magabiztos Diana tündért, még a kiállhatatlan méregzsák Fesht sem? Mintha tűt döftek volna a szívébe, a reményvesztettségtől szeretett volna felüvölteni. Kétségtelen, hogy az apjának sikerült őt hazaküldeni. Valameddig itt marad a nyári táborban, amíg a többiek megkeresik a Skarlát Virágot, hogy megmentsék az Eflarát… Miben is segíthetne egy kezdő óramágus, aki még az Idő törvényeit sem ismeri? Még az óramutatóját sem tudja előhívni…

– A Fekete Kulcs mindenesetre nálam maradt – mondta magának Vasilisa. – Ha egyszerűen csak hazaküldtek minket, azt miért nem vették el?

– Nem tudom – felelte halkan Alex. – Jól van, megyek a többiekhez… Te pedig ne aggódj, rendben? Hiszen hamarosan neked is edzésed lesz… Utána találkozunk, és mindent megbeszélünk.

A tornateremben vagy harmincan gyűltek össze, Vasilisa sokukat nem ismerte. Az iskolai ismerősei közül csak Inga és Sveta – akikkel dolgozott a közös bemutató számban –, az „ikrek”, Dasha és Masha voltak ott, meg Mike, aki mint mindig külön ücsörgött.

Az edző még nem érkezett meg, a lányok egymás között beszélgettek, a fiúk focizni kezdtek. Csak Mike ült a padon, és úgy tett, mintha nyújtana.

– Mi történt Olgával? – kérdezte Vasilisa, miközben leült mellé.

– Ó, szia!... Olga kórházba került – felelte Mike készségesen. Vasilisának pillanatok alatt megváltozott az arckifejezése, a fiú pedig sietősen biztosította: – Ne aggódj, minden rendben van vele. Az orvosok pihenést írtak elő neki, meg hogy ne idegeskedjen. Megtiltották, hogy eljöjjön a táborba. Olga persze elkeseredett. És a srácok is…

Olyan edzőt, aki helyettesíthetné Olgát, nem találtak. Jött viszont egy fiú a focicsapatból, és megbízta Ingát mint legidősebbet, hogy vezesse az edzést. Ennek eredményeként Vasilisa az egész foglalkozás alatt köröket rótt a teremben, mert a nyakigláb úgy vélte, hogy elsumákolta a bemelegítést. Vasilisa nem ellenkezett: futás közben remekül lehet gondolkodni, a fejében pedig rengeteg bonyolult gondolat gyűlt össze. Leginkább az nyugtalanította, hogy hová tűnt az összes kulcshordozó, meg hogy tulajdonképpen mi történt Olgával. Az edzőnővel kapcsolatban feltétlenül meg kell majd kérdeznie az apját.

De hogyan csinálja? A Fekete Királynő azt mondta, az Acélfog sokak, köztük idősebb Norton áhított zsákmánya. Tehát az apja előbb vagy utóbb meg fog jelenni… Az eflaraiak képesek megrekedni valahol a világok és a dimenziók között, Vasilisa olvasta egy fantasztikus könyvben, hogy ehhez hasonló minden további nélkül megtörténhet. Kitalációkban persze nem kellene hinni, de az életben bármi megtörténhet… Ő maga rá a ragyogó példa.

Vacsorára túrós pitét adtak mézzel. Alex, aki ki nem állhatta a mézet, azonnal visszautasította az adagját, ellenben az összes zsömlét megette a teához. Egy szóval sem említette, hogy a barátnője milyen szerencsétlenül próbálkozott az óramágiával, amiért Vasilisa nagyon hálás volt neki.

Este, a tábor első napja alkalmából hatalmas tűzijátékot rendeztek: a sötét égbolt hirtelen tüzes színekkel, varázslatos spirálokkal és aranycsillagos szökőkutakkal borult ragyogó fényárba. Vasilisa meg Alex mindenkinél hangosabban kurjongattak az elragadtatástól.

A tűzijáték után grillsütőket állítottak fel egy kis téren, és csirkesaslikot sütöttek újkrumplival és paradicsommal. A közeli stadionba Sergei és a többi csapatvezető, ki tudja, honnan, dobosokat hoztak, és a szabad ég alatt tam-tam zenére vad, afrikai táncot kezdtek járni. Hamarosan szinte az egész tábor csatlakozott hozzájuk.

Estére Vasilisa teljesen megfeledkezett az Eflaráról és a kulcshordozókról; alig ért el az ágyáig, máris boldog, elégedett mosollyal álomba merült.

Nem látta, ahogy Inga dühösen és felháborodva megérkezett: a csapatvezető visszautasította, hogy bárkit bárhová átköltöztessen, és azt tanácsolta Ingának, legyen kedvesebb és türelmesebb a barátaihoz. A bungaló hamar elcsendesült, az egyik „ikernek” halkan sípolt az orra…

Az éjszaka közepén Vasilisa felébredt.

Eleinte nem is értette, hol van. A szoba félhomályba burkolózott, a plafonon pedig, közvetlenül az ágya felett, nyugtalan kék fények futkároztak.

Hirtelen rájött, hogy ő maga a különös fényjáték forrása, és felpattant. És valóban, gyenge, pislákoló fény áradt a tenyeréből. Összezárta, és gyorsan oldalra húzta: az ujjai után ismerős, parányi számjegyekből álló uszály húzódott. Hiszen ez a számszitálás!

Vasilisa szíve majd kiugrott helyéből a boldogságtól. Nem álmodta, mégiscsak óramágus! És tud repülni…

A júliusi forróságban tárva-nyitva volt az ablak. Vasilisa gyorsan felhúzta a pólóját és a rövidnadrágját, felmászott az ablakpárkányra, és hangtalanul a puha pázsitra ugrott. Hogy észrevétlen maradjon, lehajolt, és a bungalók között elfutott a stadionig. Siettében elfelejtett cipőt húzni, az aszfaltút éles kavicsai összeszurkálták meztelen talpát. De nem számított, hiszen ha minden sikerül, nem lesz szüksége cipőre…

A tábor aludt: az ablakokban sötétség honolt. Úgy tűnt, még a lámpák is alszanak a sétányokon: homályos fényük kifakult a tündöklő teliholdnál.

Vasilisa széttárta a karját, és suttogva kimondta az óranevét:

– Kékvirág!

Abban a pillanatban a háta mögött szárnyak halk susogása hallatszott: meglengette őket, tett néhány lépést, erősebben, aztán még erősebben lengette őket, majd felszállt.

Olyan egyszerűen és szabadon repült, mintha már gyerekkora óta mindennap a levegőben lebegett volna: a repülés a boldogság és a könnyedség kellemes érzetét nyújtotta. Elrepült a bungalók felett, tett egy kört a stadion körül, feszülten nézte az alatta elterülő tábori parkot, nem figyeli-e valaki. Később rászánta magát, átröppent a kerítésen és sebesen tovaszállt.

Az erdei fák koronája felett megijesztették a hirtelen felröppenő éjjeli madarak. Kicsit körözött, majd úgy döntött, leszáll egy fenyőfa tetejére. Az ágak vékonynak, de erősnek bizonyultak, Vasilisa gond nélkül kapaszkodott meg a gyantás tűlevélszagot árasztó fatörzsben, és a rücskös ágon egyensúlyozva hallgatózni kezdett. Valahol újra riadt bagolyhuhogás hangzott fel, álmos kiáltások, titokzatos kopogások és nyikorgás is hallatszott.

A hold korongja hirtelen egy kicsiny felhő mögé bújt, és sokkal sötétebb lett.

Vasilisa verdesni kezdett a szárnyával, elrugaszkodott az ágról, megcsúszott, de nem esett le, ügyesen korrigálta a röptét. A fák koronája fölött lebegve a távolba nézett, ahol pontosan a horizonton egy város éjszakai fényei égtek. Jó lenne tudni, vajon mennyit kell odáig repülni. Valószínűleg nagyon sokat… Aludni viszont sehogy sem akarózott neki. Merész gondolata támadt: mi lenne, ha repülne egy kicsit a tízemeletes házak között? Aligha venné észre valaki. És bármikor láthatatlanná tud válni, csak ki kell mondania az óranevét, és be kell takaróznia a szárnyaival. Ha jól számolja ki az időt, reggelig visszaérhet.

Vasilisa magának sem vallotta be, hogy egyszerűen csak tovább akart repülni, hogy végérvényesen ellenőrizze, nem csak álmodta és képzelte az óramágiát.

A gondolattól elragadtatva észre sem vette, hogy a tábort körülvevő erdő véget ért. Széles, gyors folyású folyó nyúlt el alatta. Kicsit elfáradt, ezért úgy döntött, pihenőt tart – a folyó nem tűnt mélynek, de a kövek között sebesen száguldó, tomboló víz nem keltett bizalmat, ilyen folyóba semmi pénzért nem gázolna bele.

Ezután váratlan dolog történt.

Süvöltve és fütyülve csípős, száraz szél vágtatott szembe vele: arcon vágta, összeborzolta a haját, tölcsérré csavarodott, és eltűnt. Vasilisa megrémült, és leszállt a partra, hogy merítsen egy kevés vizet, és megtörölje izzadt homlokát. De meglepetésében azon nyomban el is ámult: a folyó vékony, csipkézett vízsugárrá változott, akárha fagyos varázsbottal értek volna hozzá.

Csönd lett. Vasilisa felpattant, de a mozgása lelassult, a vállára pedig súly nehezedett, mintha hirtelen kilencvenéves öregasszonnyá változott volna, aki meggörbült az évek terhe alatt. Csak nem megállították az időt? Vasilisa, miután megértette, hogy ez mit jelenthet, hatalmas erőfeszítéssel körülnézett.

Szíve riadt madárként verdesett a mellében: a parton egy ember közeledett felé. Sötét alakja elmosódottnak látszott a szürke ködkoszorúban, mintha nem egészen lépett volna át egy másik világból.

Vasilisa úgy érezte, ragacsos félelem hatol fel egészen a torkáig. De úrrá lett magán, és már az óramutatóját szorongatta.

– Ki vagy? – kérdezte halkan, de a síri csendben a hangja hihetetlenül hangosan szólt.

Az alak nem válaszolt. Lassú, kimért léptekkel közeledett, és hamarosan megállt a lány előtt. Hosszú, fekete haj keretezte vonások nélküli arcát, amely nem volt más, csak üres, szürke folt.

– Ki vagy? – suttogta újra Vasilisa.

A lány az időben megdermedt folyóba hátrált, a víz szorosan körbezárta a bokáját: olyan volt, mintha mocsárba ragadt volna. Kellemetlen, undorító érzés volt, de a partra nem tudott visszajutni – a félelmetes, fekete köpenyes ember elállta az utat.

És az ismeretlen ekkor hirtelen megszólalt:

– Add… ide… az Acélfogat.

A lányhoz lépett, ő pedig teljes erejéből hátraugrott.

Ha akarta volna, se tudta volna odaadni a Fekete Kulcsot ennek az alaknak, mert az óramágusok titokzatos tárgya a 13-s számú bungalóban maradt.

Vasilisa ismét hátrálni kezdett, alig vonszolta lábát az összesűrűsödött, valósággal ólomsúlyú vízben, próbált kissé eltávolodni félelmetes rosszakarójától, akinek kezében a hold fényénél meglátta a vékony sugárban tündöklő óramutatót. Már a lány feje fölé emelte, de Vasilisa gyorsabb volt: kétségbeesetten meglendítette a saját óramutatóját, mintha közönséges gimnasztika szalagpálcával tenné, és váratlanul hatalmas, tüzes spirált röpített előre. Ez még önmagát is annyira megdöbbentette, hogy majdnem elejtette a fegyverét. Igaz, ellenfele gond nélkül védte ki a támadást, de visszatámadni már nem akart.

Vasilisa felkészült rá, hogy még egy spirált engedjen ki ellenségére, aki mellett hirtelen egy árny jelent meg: torkon ragadta, láthatóan meg akarta fojtani, lassan és kérlelhetetlenül. Az ember hörögni kezdett, próbált kiszabadulni a halálos szorításból, utolsó erejével futásnak eredt, majd hirtelen sűrű, szürke ködbe burkolózott, és eltűnt.

– Térj vissza! – sziszegte az árnyék, öklével megfenyegette Vasilisát, majd ő is eltűnt.

Abban a pillanatban visszatért a megszokott valóság, a folyó vad örvényléssel forgott tovább. Vasilisának nem volt ideje kiáltani, mert a sodrás máris elragadta. Kapálózott a jeges árban, izmai elzsibbadtak, jobb lába begörcsölt.

A kanyargós folyó második vagy harmadik fordulatában végre sikerült kijutnia a partra. Négykézlábra állt, köhögött, prüszkölt, és mohón kapkodta a levegőt. A szárnyai reménytelenül átnedvesedtek, így le kellett mondania a repülésről. Gyalog kellett hazatérnie az éjszaka közepén, keresztül az erdőn és vízmosásokon, a sötét, ismeretlen ösvényen…

A felhők mögül előbújt a ragyogó hold, de hideg, jellegtelen fénye nem tudta felmelegíteni a reszkető lányt. Váratlanul, szinte az orra előtt, fény gyúlt; Vasilisa ijedtében félreugrott, megbotlott egy fatönkben, elesett és felsértette a térdét.

Közben ez az apró lángszirom leírt néhány kört a feje fölött, aztán előretört, be a még közelről is egységes, áthatolhatatlan torlasznak tűnő fák sűrűjébe.

Csak nem az utat akarja mutatni a lángocska?! Egyébként Vasilisának nincs mit vesztenie: ha önállóan akarja megkeresni a táborba vezető utat, mindenképpen eltéved.

Hogy lépést tudjon tartani hallgatag vezetőjével, futnia kellett, amitől hamar felmelegedett. Igaz, a térde még mindig égett, de mennyire megörült, amikor a láng egészen a kerítésig vezette! A fáradtságtól és a félelemtől elgyengülve Vasilisa nagy nehézségek árán átmászott a kerítésen: a fémháló egyre ki akart csúszni az ujjai közül, és közben úgy ingott és olyan hangosan zörgött, mintha az egész tábort fel akarta volna verni.

Amint Vasilisa a tábor területére ért, a láng nyomtalanul eltűnt. De a lány még nem szabadulhatott: ide-oda kellett futkosnia, hogy mielőbb megszárítsa a szárnyait, különben egyáltalán nem tűnnek el. Végül sikerült. Mire felkapaszkodott a bungaló ablakpárkányára, az ég alja az erdőn túl már világosodott.

Megnézte az órát: negyed öt volt. Bebújt a takaró alá, és lélegzet-visszafojtva hallgatózott. Szerencsére a szobatársai az igazak álmát aludták, valaki még horkolt is. Vasilisa mélyen, megkönnyebbülten felsóhajtott, és megfogadta magának, hogy soha többé nem fog éjjel az erdőben mászkálni. Legalábbis egyedül nem…

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Наталья Щерба: Часодеи 2./Часовое сердце

Москва, Росмэн 2017

Copyright © by Natalia Sherba

Agreement by Wiedling Literary Agency

Cover and layout design © Olga Zakis / Rosman

Hungarian translation © Teleki Anna, 2021

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Kézirat-előkészítő Hernád Imre

Korrektor Nagy Márton

Ebook Hársfai László

Művészeti vezető Tabák Miklós

A borítót az eredeti kiadás felhasználásával Pyber Anita készítette

ISBN 978 963 504 482 5 (epub)

ISBN 978 963 504 483 2 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.moobius.hu