Péntek Orsolya

Vénusz jegyében

Pécs regénye

KALLIGRAM
2022

A szerző a regény megírásának idejére (2019–2022 között) a Magyar Művészeti Akadémia ösztöndíjasa volt.

A kötet megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta.

Copyright © Péntek Orsolya, 2022
ISBN 978 963 468 341 4

Irem

Tompa sárga fénnyel világított a téli ég a reptér felett. Kora este volt, a szél jeges permetet szitált az emberek arcába. Aki – félve attól, hogy megcsúszik – megfogta a gépre vezető lépcső vizes fémkorlátját, rögtön vissza is kapta a kezét.

Minden repülésben az a pillanat a legszebb, amikor a kerekek elszakadnak a földtől. A repülés ígérete és a repülés közti tört másodperc; mintha az ember maga bontana szárnyat vagy az isten végre felemelné.

A levegőben gyorsabban telik el hatvan perc, mint a földön, a vízen pedig lassabban. Mondhatnánk, hogy a levegőben repül, a vízen úszik az idő, de ez nem igaz; amikor a gép eléri az utazómagasságot, sokszor állni látszik, és áll vele a világ, míg a hajó ideges csíkot hasít a tengerbe Nápoly és Capri közt, és két oldalt sebesen köpködi a tajtékot; de akárhogy is, a levegőben gyorsabban, a földön közepesen, a vízben lassabban telik az idő.

Hajnalban, ha tiszta az ég, látszanak fentről a Dolomitok kékes sziklái. Még májusban is csillognak a havas csúcsok a napon, Rómának repülve a város előtt nagy kanyart vesz a gép, rárepül egészen Ostiára, kivehetők a vitorlások és a nyomukban felfodrozódó hab, afféle tiszteletkör ez a megérkezés előtt. Nápolyhoz közeledve Ischia tűnik fel a bal oldalon, és az ember olykor a tenyerébe rajzolja az otthonos kis sziget körvonalát a bal keze visszahajtott gyűrűsujjával titokban, néha belerajzolja a tenyerébe akkor is, ha este nyolckor egyedül áll egy budapesti metrómegállóban vagy felriad egy idegen városban az éjszaka közepén. Egyetlen vonallal; aligha pontos. De a mudrák1 is csak útmutatók, nem formagyakorlatok. Lehetőségek, nem bizonyosságok – mondja az ember, és a kezébe rajzolja Ischiát, majd az ostiai öböl partvonalát, amikor leül az ablak mellé. Pedig nem oda tart.

Alkonyatkor indulni, és este, majd éjszaka repülni jobb, mint hajnalban. A felszállás pillanata után szinte azonnal súlytalan lebegés kezdődik. Bal kézre még ott a felhőfátyolon átderengő téli napkorong, lesüllyed a horizontig, majd megáll. Nyugat felé repülünk, egy ideig ott lebeg a gép orra előtt. Meghatározhatatlan, hogy mikor lesz sötét. Egyszer csak feketeségben haladunk, oldalszélben, ugrál a gép, valahol sír egy gyerek, az üléssorok fölött kinyúlik két ökölbe szorított kéz, és a felhúzott térd nekinyomódik az előző ülés háttámlájának. A kemény műanyag hidege a harisnyán át olyan, mint kint a fekete ég.

Közel négy óra, nem olyan sok, épp csak nem lehet érezni, ahogy telik.

A lisszaboni reptér az összes közül a leglogikusabb. Lisszabon a maga módján csendes, tiszta, pontos és udvarias, régi vágású és szertartásos. Az igazán lisszaboni pillanat az az, amikor az ember a Rossio pályaudvaron az automatából vesz egy retúrjegyet Sintráig, és mert olaszul és valamennyi közép-európai nyelven is megtanulta, hogy ami rendben lenni látszik, az nem biztos, hogy rendben is van, leellenőrizteti az automaták mellett fel-alá sétálgató, fehér kesztyűs vasúti alkalmazottal – egy fiatal nővel, akinek a sűrű, göndör, a hajtűk közül kiszabadult haja a hátára omlik –, hogy tényleg jó-e a jegy, ami jónak látszik, és a nő az arcán váratlanul felragyogó, gyönyörű mosollyal mondja előbb franciául, aztán angolul: tökéletes.

A habozás egyetlen, szemérmes pillanata a válasz előtt, hogy nehogy megsértsen valamiképp: az a portugálság.

Sokáig ezt a pillanatot meséltem volna el, és nem a saudade-ot, ha valaki megkérdezte volna, miként lehet, hogy ilyen messzire járok itthon lenni. Nemcsak a mosolyt, amely egyszerre minden tagjából indult el, mint Kosztolányi pincérlányáé, de a többit is hozzá, azt a semmilyen más nyelvben nem létező u-t, amely az írásban o-ra végződő szavak végén hallható portugálul, ezen a Tejo ringatózását idéző álmos, gyönyörű nyelven, és hozzámondtam volna a Tejot magát, amely pedig még portugálul is elmondhatatlan, és felette a fényt.

De senkinek nem volt elmondani.

Elutaztam hát. Újra és újra. Rómába, Velencébe, Nápolyba, Barcelonába, Madridba, Bécsbe, aztán Lisszabonba, és megint Lisszabonba.

Persze, hol van még a reptértől a Rossio. Vagy tizenöt metrómegálló, átszállással.

Oriente. Cabo Ruivo. Olivais. Chelas. Bela Vista. Olaias. Alameda.

El tudod-e mondani a megállókat sorban hajnali négykor, amikor valami fájdalomra felkelsz, és nézed a lassan világosodó eget az óbudai panelek felett? Összekevered-e a budapesti télben a lisszaboni zöld, piros, kék és sárga metró vonalait? Megmondod-e kapásból az Estoril és a Cascais közti óceánparton félúton lévő presszó nevét, és emlékszel-e a vörösbor ízére, amit a túl száraz és vastag kenyérszeletből készült lazacos szendvicshez haraptál be februárban, aztán, mert a fejedbe szállt, és a szapora szívverés szokatlan volt és ijesztő, futni kezdtél végig az óceán mellett, és harminc év után a Cascais előtti kanyarban váratlanul hazaértél?

Talán az óceán. Talán a sirályok, ahogy az öreg ház felett keringenek, a ház felett, amit öreg háznak hívsz, sátortetős masszív épület, vagy kétszáz éve áll a fényes óceáni felhők alatt, az embernek össze kell húznia a szemét, ha sokáig akarja nézni, hogy keringenek felette a madarak.

A cascaisi kis öböl előtt van.

Az óceán felett februárban olyan az ég, mint Delft látképén, Vermeernél, de alatta izzanak a piros, kék és fehér vitorlák háromszögei, az óceán vize meg, mint a folyékony higany. Addig nem hittem, hogy létezik izzó kobalt és izzó fehér, és nemcsak izzó vörös.

Persze, a lisszaboni reptérről a metróba vezető közönséges, szürke lépcső csak egy közönséges, szürke lépcső, Kőbányán is lehetne, vagy Rómában a Colosseum állomásnál.

Itt még csak a város illata ígéri a Tejot, az esőben csúszós fehér-fekete utcakövekkel burkolt Baixát, a vámházat, ahol Ricardo Reis kipakol, és a Liberdade sugárút hullámzó díszköveit, a Martim Monizról felfelé vezető görbe lépcsősort a tenyerek által simára csiszatolt fémkorláttal. Mindig nyitva van az ablak a lépcső feletti házban. Abban a lakásban mindig szól az Amalia Radio.

És a kanyarban van egy templom. Ráépült egy kék házra, amelynek falán díszes gót betűkkel ott áll, hogy Pura Poesia. A falakon városszerte verssorok, szerteszaladó költészet mindenfelé, és azulejo, vers és csempe, néha csak dalszöveg, meu coração ficou em Lisboa, minden nyelvet megérteni, amit a szívével tanul az ember.

De mégis, mi van Lisszabonban, hogy ennyire – a kérdés elakad, a telefon képernyője kéken világít, a mondatnak nincs folytatása, nincs utána sem vessző, sem felkiáltójel, sem pont, sem kötőjel. Elég volt neki egyetlen sötét Lisszabon-térkép, a város fényesen szerteszaladó útjai a levegőből a landolás előtt, kommentár nélkül. Ki az, aki Magyarországon rajtam kívül felismeri Lisszabont egy a levegőből készült fotón? Persze, kérdezhetné-e pontosabban, mint így, egy félbeszakadt, feltehetetlen kérdésben. Mi van Lisszabonban, ami ennyire? Mellettem a metrón idősebb nő, talán a reptéren dolgozik, szemben két fiatal fiú, az egyik a fejét hátrabillenti, úgy pihen. Amíg nem szólalok meg, portugálul hallgatok köztük. Minden nyelven meg kellene tanulni hallgatni is. Amúgy: nem tudom. Az Olaiasnál lekapom a metróállomást. Elmosódó fotó, az azulejo kivehető. Ez lesz a válasz. Az Olaias.

– Irem – jön vissza az üzenet azonnal. Lépegetek lefelé egy lépcsőn, a kezemben még világít a telefon.

Az Anjos és az Interdente közt kezd derengeni. Irem a földi mennyország. A sehol sem létező, mégis meglévő város. A király, aki építtette, meghalt, mielőtt odaért. Egy másik változat szerint meghalt a város befejezésének napján a palotája teraszán. Sok száz év múlva egy tevehajcsár megtalálta a várost, de hiába kerestette a kalifa, újra elrejtette a sivatag, és a karaván, amely elindult, hogy fellelje az utazó meséje alapján, végül visszafordult.

Pedig Irem, a török mesék mennyországa itt van a földön. Létezik.

Az Iremek itt vannak a földön, és Evlija Cselebi azt írta, Irem magyarországi kertje Pécs.

Róma

Sokak szerint minden reptér egyforma, de ez nem igaz.

Lisszabon után Róma fárasztó, hangos és kiszámíthatatlan. Folyamatosan alakul. Legfeljebb a szűk sikátorokban, ahonnan kétezer-hétszáz éve nem távozik az árnyék, és ahol macskák hűsölnek a kukák mellett, ott változatlanok az érettmoha-színű utcakövek télen, tavasszal és nyáron.

De a házfalak, amelyeknek matt sárgája és a terra sigillatákat2 idéző vöröse csak úgy izzik a lemenő napban, akkor, amikor a szürke, puha felhők ráülnek a háztetőkre, több árnyalatnyit sápadnak. Esőben elkopnak a földszínek, és Róma felett elektromos szikrák pattognak, megbolondulnak a villamosváltók a Porta Maggiorén, a püthagoreusok temploma mellett, és a romok felmagasodnak, mint a régiek által itt hagyott jelek, amelyeket egyre kevesebben olvasunk.

Sohasem szerettem Rómát. Firenzét szerettem. És Lisszabont ugyanannyira, a két kék várost. Szerettem Pulát. Zágrábot. Kassát. De Rómát nem, az egyszerűen csak ott volt, mint ahogy az embernek anyja van, az évszázadokon áthordozott vonásokból álló saját arca van, mint ahogy feje, lába, gyomra van, mégsem gondolkozik rajta. Rómát egyszerűen laktam, ha ott voltam.

Azon a délutánon, márciusban, nagypénteken borult volt az ég. A Piazza Mattei környékén lógtam el a délelőttöt, aztán meguntam az egészet. Hamar elég lett, elkívánkoztam, de nem tudtam, hová. Egy olyan várost kerestem, amely fölött ragyog a fény, mint ahogy a Tejo fölött ragyogott egy hete, amikor álltam a két oszlop közt a folyóparton a szemem előtt kinyíló végtelennel. Egy olyat, ahol megtalálom az Arno feletti ezüstpárát. Ahol olyan vad illattal teríti be az óvárost a rozmaring és a levendula szaga, mint Porečben az Euphrasius által építtetett Mária mennybemenetele bazilika szűk kertjét. Ilyesmi illata lehet a mennyországnak, és még talán jázmin és tömjén, dohány és tenger, friss kávé és fenyőgyanta, fehér rózsa és őszibarack. És napon érett kajszi. Frissen mosott ágynemű. Tavaszi föld. Cédrus. Citrom. Róma a leginkább kőszagú, máskor mély, borostyánsárga parfüm illata lebeg egy-egy téren. De akkor, március közepén komor volt a város. A nagyhét csöndje fájdalmas volt, feszült.

Sötéten, ködösen indultak a reggelek. A pakisztáni fiú a kisboltban némán tolta elém a gyümölcsöt, majd behajította az eurocenteket a kasszafiókba. Szét sem válogatta. Erőtlenül rám mosolygott, mielőtt kiléptem a boltból. Szitálni kezdett az eső, aztán inkább elállt. Melléfolyt a kávé. Egy fekete hajléktalan a metrólejáró korlátjánál feküdt félkönyékre támaszkodva, sakkfigurákat tologatott maga előtt egy táblán. A fehérrel állt nyerésre. Megálltam egy pillanatra: érdekelt volna, hogy ha már maga ellen játszik, miért nem a feketét hozza ki győztesnek. Ahogy sejtettem, a harmadik lépésben bemattolta fekete-magát. Aprókat bólintott, amíg felállította ismét a bábukat. Harminc körüli lehetett; elégedettnek tűnt. Tudomást sem vett rólam. Odébb a virágos húzkodta a bódéja előtt a ládákba ültetett hatalmas fehér azáleákat. Fütyült. Felsandított az égre.

A metró mozgólépcsője nagy rándulással megállt, majd újraindult, lent, a peronon a tömeg felduzzadt, nyomták, préselték egymást az emberek, lélegzetnyi rés mutatkozott csak visszafordulni, kimenekülni a pokolból; visszafojtottam a lélegzetem, úgy fordultam sarkon abban a pillanatban, amint leértem. Hátulról nekem tapadt egy kínai nő, de feljutottam a felfelé haladó lépcsőre, ahonnan átkiabáltak egyesek a lefelé igyekvőknek, akik a nyakukat nyújtogatva hajoltak előre. Látni akarták, miről beszélnek. A hangosbemondó-foszlányokból az „attenzione” után újra és újra eltűntek a szavak, csak a recsegés maradt, és a feketére öregedett betonplafon a mozgólépcsősor felett.

Akkor indultam el a Piazza Matteire, onnan meg csak úgy, az orrom után.

Róma templomait nem lehet számontartani. A Szent Joachimnak és Szent Annának emelt apró, jellegtelen, kopott, sárga falút, amely alig nagyobb egy kápolnánál, ráadásul észrevenni se érdemes. Elmentem előtte sokszor. Mindig zárva volt. Mindig megpróbáltam kinyitni az ajtót, ahogy akkor is. Nem engedett.

Megérintettem jobb híján a sárga falat.

Azonnal jött az örvény, majd minden megmerevedett a déjà vu ritkás levegőjében; egyedül voltam Rómában Rómával, és a Szent Joachim és Szent Anna helyén megláttam a pécsi ágostonos templomot, álltam előtte, a kezemmel a sárga falon, a fejem felett lila volt a tavaszi ég, beburkolt a virágok édes illata, a harangok még nem jöttek vissza, a harangok elmentek Rómába, a harangok itt vannak Rómában, ott megy egy nő fehér ruhában, lebeg utána a szoknyája szegélye, az arca nem látszik a lehajtott kalapszél alatt, úgy jár, mintha a levegőben menne, megismerem.

Nem tudom, meddig tartott. Hosszabb ideig, mint szokott.

Erősen vert a szívem. Zavaros íz maradt utána, mintha álomból és ájulásból lett volna keverve, és álom utánból és ájulás utánból az eszmélés.

Ott álltam Róma közepén, kapaszkodtam egy zárt ajtóba, és évek óta először eszembe jutott, hogy hazamehetnék.

Akkor már tíz éve jártam Európát. Éltem mindenből; de nem akartam letelepedni. És nem akartam lenni semmi. Eszembe sem jutott, hogy magammal volna bármi dolgom. Talán sok-sok élettel ezelőtt még volt. Azon, hogy valaki legyek, túl voltam, mire megszülettem, és az ország, amely akkor váltott rendszert, amikor tizennégy éves lettem, amúgy is lehetetlenné tette, hogy valaki legyek. Kurzushuszárok, buta és erőszakos senkik, ostoba kiskirályok és újgazdagok özönlöttek elő mindenféle, egymásnak ellentmondó eszmék nevében; nem volt más, mint menekülni innen, befelé és kifelé, de mert a határok kinyíltak, szükségtelenné vált a radikális, egyszer és mindenkorra való távozás. Immár nem kellettek súlyos döntések. A hazát sem elhagyni nem kellett, sem élni nem lehetett benne. Jobb híján a magam Sziget-köre lettem, és csavargó.

Olykor visszajöttem Pestre, dolgoztam valamennyit, majd újra elindultam.

Mondhatnám, hogy kerestem valamit, de ez nem igaz. Akármerre mentem, a birodalmon belül maradtam, amit igen jól ismertem Konstantinápolytól Londonig és Aquincumtól Lisszabonig. A limest nemigen léptem át.

Amivel dolgom volt, az itt volt, a birodalom egykori határán belül.

Zágráb

Rómából Trieszt szinte semmi, zökkenő nélkül zakatol át a vonat az országon, álmosító, nyugodt, kényelmes biztonságban bámulhat az ember az utolsó pillanatban bedobott könyv lapjai fölött az ablakban elsuhanó Itáliákra, mert Itália úgy van, hogy nincs: ki mondaná azt, hogy Lazio és Veneto, Toszkána és Friuli bármiben is hasonlít; még a levegő is más, a kenyér íze is, más a tempó, mások a nők és a férfiak, máskor kezdődik a nap, és mások az esték és az ég, vagy a boltok szaga, és ami mindebből látszik: más a táj és más a nyelv.

De Trieszt az Trieszt, főleg a délutáni fényben. A tenger itt a legkékebb. Fájdalmas és felszabadító mélykék, áll az ember a kikötőben, keresi ebben a nyugodt, napfénytől szikrázó víztömegben a lisszaboni óceán ragyogó, levegőszínű, isteni perspektíváját, de nem leli. Aki látta az óceánt, annak a tenger olyan, mint a tenger után a Balaton: idilli és körülhatárolható.

Pula alig másfél óra innen, ezért Triesztben ritkán alszik a tapasztalt utazó. Minek. A két város úgy áll szemben, mint az ikrek egymás tükrében, sohasem látják tisztán sem magukat, sem egymást.

Puláról nem lehet beszélni. Pannónia felől az első kijárat az igazi tengerre, a Kvarneren épphogy túl van, de már semmi köze a Monarchiához, mint ahogy Rijekának van. Az Učka nemcsak természeti, de kulturális határ is, és Isztria lelkileg messzebb van a Kvarner-öböltől, mint földrajzilag. Lelkileg a toszkán tájjal rokon, néhol Dalmáciával, latin és ferences, összekevert nyelvű táj, amelyet nem lehet érteni, ha az ember csak olaszul vagy csak horvátul szól hozzá.

Pula az örök megérkezés és az örök távozás, a pont, amely összeköti az egykori birodalom belső területeit a tengerrel. Ne szállj tengerre – ez a hosszú élet egyik titka a rómaiak szerint.

Helyesen így folytatódna: de élj a tengernél.

Rijeka után, visszafelé, Zágrábnak tartva, ha hátrafordul az ember, még egyszer kibukkan az Adria, zsebkendőnyi kék folt az ég alatt, mintha maga az ég szakadt volna ki, de a tenger erre már korántsem kékell úgy, mint Triesztnél és Pulánál, és nem ragyog, mint az óceán Cascaisnál. Dereng inkább, néha, esős napokon folyékony ezüstként tűnik fel és el a két toronyház között, aztán a Zágráb felé vezető sztráda utolsó, a hegyeknek nekilóduló szakasza mögött megcsillan újra.

Régebben minden alkalommal sírtam, amikor megláttam a tengert odafelé a két toronyház között. Csak azért a pillanatért, hogy azt átélhessem újra és újra, elindulnék akárhányszor, négykézláb is, és megértem a halálra aznap, amikor nem.

Visszafelé, a hegyek közt egyszer áll meg a busz, Ravna Goránál. Ott csíp a levegő nyár közepén is. Most látszik a lehelet, de alig két óra múlva, a zágrábi buszpályaudvar előtt már tavasz van. Beletartom az arcom a fénybe. Mintha még mindig utaznék, mozogni érzem magam alatt az aszfaltot. Este majd, amikor lefekszem, félálomban hallani fogom a kerekek zaját.

Összevissza verődnek bennem a mondatok, az akkor még épp csak rám ragadt portugál szavak donganak és zsonganak az olasz félmondatok között, amelyek vége eus és meus alakba görbül. Amikor átjön a busz Triesztből Pulába, az ember félig még olaszul, félig már horvátul beszél, de Ravna Goránál már inkább csak horvátul.

Kapaszkodom a zágrábi villamoskocsi utolsó ajtajánál, erősen ráfogok a fogantyúra, tudom, hogy hatalmas kanyar jön a második megálló után, és ahogy előre lódulok, sikerül megfogódzkodni a nyelvben a hangosbemondó mondatán át, amely azt közli, hogy Črnomerec felé haladunk. Mintha apámba kapaszkodnék, aki rég halott.

A nagynéném konyhájának külön erkélye van. Épp csak egy ember fér el rajta, de erkély. Ez az erkély az első gyerekkori emlékem, nézem a rácson át a kertet, a kertben a paradicsomokat, telten és hatalmasan feszülnek a levelek között, megannyi vörös villanás a harmatos zöldben. A levegő még friss, csak augusztusban lesz poshadt, telve égett gumiszaggal, forrócserépszaggal, cukros illatokkal és fémkorlátszaggal, Nina, a szomszéd kislány odalent van, lemegyek, beszél a másik nyelven, mondja, adjam oda, rászólok, hogy ne hülyéskedjen, de megismétli.

– Rendesen beszéljél – kérem akkor már szépen, erre rám kiabál. A talpamat égeti a homok. Behajlítom a lábujjaimat, belefúrom egészen.

Valamibe tényleg szeretnék megkapaszkodni. Egyetlen nyelvbe talán, a három helyett.

Nina szőke, kék szemű, kerek arcú.

Odaadom neki a világoskék műanyag vödröt. Tovább beszél a másik nyelven. Lassan derengeni kezd, hogy ő nem hülyéskedik, ő így beszél. Horvátul.

Másfél évesek vagyunk. Lassan válaszolgatni kezdek neki.

A Jakováli Hasszánhoz szeretnék menni, de nem tudom elmondani sem azt a zöldes fényt, amely beragyogja a belső teret, sem a csöndet, sem a beugrót az épület háta mögött, ahol van egy kőperem, se a kékes árnyékot, amit a minaret vet, ott, a Jakováli Hasszán mögött, ahol az a kis kőperem van, egészen olyan minden, mint egy római sikátorban, ahol érettmoha-színű az utcakő. De a szavak még nincsenek készen egyik nyelven sem, mint ahogy nincs készen a világ sem. Még nem tudom, hogy Zágráb és Pécs nem egy város, hogy a zágrábi és a pécsi kert nem egymásból nyílik, hogy a Kvaternikovon nem tudunk befordulni a dzsámi felé, hogy a Jelačić tér mögött vagy alatt nincsen ott a Széchenyi tér, hogy Nina horvátul beszél, és én magyarul, hogy apám németül és horvátul és magyarul is beszél, áll masszívan és egyben a világ, ragyog minden részlete, a leveleken a harmatcseppek, a korláton a fekete festék, a kis erkély kőpadlójának kockáin araszoló hangya háta, Nina fehér szőke haja, a műanyagvödör ernyedt kékje a kezében, a nagybátyám, Vjeko karján a fekete szőrszálak a napfényben, ahogy vezet, a könyöke kint van, az ember gyomra leszáll egészen a szerpentinen, rohanni kell aztán lefelé a Babonićeva utcán, amelyből valahol feljebb vagy lejjebb a pécsi Tompa Mihály utca nyílik; Pécs és Zágráb másfél évesen egyben látszik lenni, de Pest egy másik világ.

Egy idegen világ.

Később sehogy sem tudtam elmagyarázni semmilyen nyelven, hogy hogy lettem egyszerre pécsi és zágrábi úgy, hogy Budán születtem. Azt, hogy Róma és Trieszt és Pula és Zágráb és Pécs egyben van, míg Pest egy másik világ, egy másfél éves gyerek tudja – de hogyan mondja el? Mire el tudná mondani, már csak annyit tud, hogy Rómában és Pulában és Zágrábban is otthon van, de Pesten nincs. Ott nem érteni az embereket. Nem érteni a fordított világot, ahol nincs kert és kút és délután, és nincs meg a dolgok módja. Nem érteni a latinitáson kívüli világot – mondja ki végül az ember harminc év után, miután szilánkokra törte magát Pesten.

Nem értem a barbárokat – gondolja a zágrábi pályaudvaron üldögélve, és elszégyelli magát.

Ülök az egyes peron mellett a padon. A délutáni fényben puhán, szinte rózsaszínben ragyog a pályaudvar márványpadlója.

Minden ugyanott van, mint ahol a pécsi pályaudvaron, pontosabban minden annak tükörképe, a jegypénztár itt jobbra, ott balra, az újságos itt balra, ott jobbra, de a vágányok felőli oldal egyforma, megvan a kis közért és az első vágányra nyíló ajtósor.

Amikor azt mondom, hazamegyek, nem Pestre gondolok.

Azt hiszem, a világ bármely pontján Pécsre vagy Zágrábra gondolok, de Zágrábban Pécsre.

Pécs

Sötétkéken, lombok nélkül állnak a fák, a mezőkön gyönge zöld szösz és sár, itt-ott víz csillog. Fagyott még a világ.

Valahogy máshogy kellett volna visszajönni. Felkészültebben. Később. Majd egyszer.

Európában sohasem féltem. Ültem éjjel egyedül a milánói reptéren olyan sokszor, aludtam parkban Rijekában, átvonatoztam a kontinenst Bécstől Strasbourgig, és utaztam haza Krakkóból egy másik éjjel, kora áprilisban, behúzott fülkeajtóval, az ülésbe tapadva, míg széjjelverték körülöttem a vonatot valakik Kassa előtt; megremegett az egész kocsi minden egyes rúgásuktól, csörögtek az üvegszilánkok, ahogy üveggel megpróbálták beverni az üveget, olaszul fogok hozzájuk szólni, gondoltam, az a nyelv hajlékony és gyors, mint a jó kard, megvéd majd. Ahogy a fülkém elé értek, csönd lett egy pillanatra, aztán továbbmentek. Berúgták a következő, aztán a következő fülke ajtaját.

Akkor elaludtam.

Felvettek Nápolyban és Isztrián, utaztam feketékkel dzsipen, fehérekkel szekéren, Ladával és a leginkább gyalog, de sohasem féltem. Most kapaszkodom az előttem lévő ülésbe, megpróbálom felhúzni a térdem, ahogy a repülőn szoktam. Sehogy sem lehet. Túl nagy a távolság az ülések között. Mellettem fut a zöld szöszös, tolnai táj. Vajon ez a tolnai táj ugyanaz a tolnai táj-e, mint akkor. És én ugyanaz vagyok-e. És a város, tizenöt, majdnem húsz év után Pécs lesz-e, vagy csak egy város, amelyet Pécsnek hívnak még mindig.

Vajon megmaradnak-e a városokban az egykori városok, és az az utca, amelyen a négyéves lábam ment, ugyanaz az utca-e, mint amelyen a negyvenéves lábam végigmegy majd? Rómában a taxisofőr arcon csókolt, mert olyan római arcom van. Lisszabonban meghallgattam a pincérnő életét portugálul, akkor értettem meg, hogy a folyó és az óceán nyelvét beszélik, még nem értettem belőle semmit, mindenesetre ha akkor, azon a rossz, esős, február közepi napon az a pincérnő, aki kihozta a zöldséglevest az Alameda megállóhoz közeli olcsó kifőzdében, nem ragaszkodik ilyen makacsul ahhoz, hogy portugál vagyok, nem rogy le egy pillanatra mellém azzal a derékfájós mozdulattal, amit minden nő ért mindenhol, ma talán nem olvasnék portugálul, és nem ismerném azt az egyszerre szomorú és puhán ismerős érzést, amikor elindul az ember a Rua Garretten felfelé eső után, alkonyatkor, kora tavasszal.

Soha nem én választottam ki a városokat. A városlakók mondták meg, hol lehetek otthon. A római taxis. A presszós nő Nápolyban. A lisszaboni pincérnő. A milánói csöves, aki Szent Ambrusról mesélt félig latinul, félig olaszul a San Lorenzóhoz közel, néha torokhangon felnevetett, vagy sziszegett, mint a kígyó.

Van antikváriumom Bolognában és Nápolyban, törzshelyem Velencében és Padovában, és Milánót talán jobban ismerem, mint Pestet.

Szeretem Európát. Kiraktam, mint a mozaikot. És akármelyik városába érkezem, immár örökre, minden megérkezésben összekeveredik a többi.

A trieszti szigorú, tiszta, szép fényű pályaudvar a velencei Santa Luciával, az Accademia előtti vaporettomegálló egy firenzei buszmegállóval, a párizsi metró a madridival, a barcelonai kis pékség, ahol reggelizni szoktam, egy másik, zágrábi pékséggel a Sveti Duh megállóban, amelynek zöld márványpultja viszont megvan Bécsben is, a Dorotheergasse egy kávéházában és Pesten a Bambiban.

Nem érdemeltem ki ezt az otthonlétet semmivel, hacsak nem azzal, hogy elfogadtam, amit mindezek a városok és emberek és nyelvek kínáltak, kételkedés és habozás nélkül. Ez az egyetlen apai örökségem: otthon vagyok mindenhol a limesen belül.

Ez a legpazarabb örökség, amit ember kaphat.

Tíz év volt, mire megértettem, mit hagyott rám; épp akkor kezdtem el járni a nyomában Európát, amikor meghalt.

Mégis: csak Pécsett személyes az emlékezetem, még ha nem is csak a sajátom. De az apámé, a nagyanyámé, a dédanyámé és az utcánké is, amelynek történetét ma már egyedül én tudom, és ezen nem változtat az sem, hogy dédanya emlékezete az idő egy pontján átszalad a határon, a legrégebbi idő már csak horvátul van meg, a zágrábi lakásokban van meg, a különféle nagynénik és unokatestvérek fiókjaiban, egy-egy előperdülő monogramos gyűszű, egy régi hímzés, egy ócska fénykép, egy levél, egy ex libris, egy valahová becsúszott képeslap, amelyen kódolt szöveg áll, nyíltan, titkosan, abból az időből, amikor a határral keresztül vágták a családot.

Pécsett már nincs senkim. Zágrábban még igen.

Dédanya nem tudom, hol volt otthon. Nagyanyám magát tükének mondta. Még apám is.

Én csak szerettem volna.

Van, amit én láttam, van, amit apám, van, amit nagyanyám szemével látok, és van, amit dédanyáéval.

De ami a legkülönösebb: van, amit a város szemével látok. Pécs a Dél utolsó bástyája Észak előtt. Nem a birodalomé: a birodalomé mifelénk Aquincum és Brigetio, a kontinensen túl Londinium. Hanem a Délé. A szőlődomboké. A borkultúráé. A villakultúráé, amely a mai napig él, mert ahol egyszer római város volt, ott, építsenek rá akár lakótelepet, a város mélyszerkezetében latin marad. Nézd meg a római külvárosokat. Vagy Óbudát. Nézd meg, hogy alakítja magához az embert a táj és a későbbi rétegek alatt szétfutó egykori utak, a már alig-alig emlékezhető múlt, amelyből, ha úgy tetszik alig valami, ha úgy tetszik, semmi sem maradt.

Mert rossz helyen keresik.

Ott kellene keresni, a régi pécsi kertünkben, a lugastól egyenes vonalban balra a kertet határoló, kis sárga falszakasz előtt. Fémlábú öreg asztal áll ott kihajítva, tavasztól késő őszig szolgál mint afféle elérhető alkalmatosság, kerti ollónak, vágott virágnak, locsolókannának, összehajtott száraz ruhának, könyvnek, pohár bornak – a házakban és a ház körül örökké vándorló dolgoknak.

A cirádás fém láb árnyéka sötétkéken rajzolódik a sárga falra, az asztalon hagyott kancsó víz zöld gyűrűkben fodrozódik, moccanatlan, déli csönd ül nemcsak a kerten, de az utcán és a városon is, a szőlő mézédes, a súlyos fürtök alatt, úgy tűnik, meghajlik a lugas, a fügét körüldongja a darázs, a ház liheg a kert felé, és leeresztett fehér redőnyökkel fordul az utcának. Négy, de inkább öt előtt nem illendő becsöngetni senkihez. A csöngetés után következő mondatok rituálisak, és alkalmazhatók Zágrábban és Rómában, Pulában és Firenzében is.

Pesten nem. Pest egy másik nyelven beszél.

Az utca felől láthatatlan kertek, a kertek aljáról az ebédhez behordott padlizsán, a mozaikos tálon hagyott gyümölcs, az ablakszemes verandák, a dézsában a citrom, a hegy íves csípőjén a mandula és a szelídgesztenye, a ferencesek temploma és a pécsi nők járása, a Tettyének szaladó utcák és a mondatok dallama, mindaz, ami miatt, amikor itt már nem tudtam itthon lenni, Pécsre meg nem mehettem már, ezért elmentem Rómába vagy Firenzébe vagy Pulába, hogy értsem, amit mondanak nekem és tudjak válaszolni.

Aztán megértettem, hogy Barcelonában és Lisszabonban is ezt a nyelvet beszélik: a sárga fal előtt hagyott fémlábú asztalon kotyogó víz és a vizitidő, a gesztenye és a citrom meg a bor nyelvét.

És valahol Lisszabon és Róma közt a levegőben megértettem Pannóniát és Pannónia utolsó, még a délhez tartozó bástyáját, igen, a Barbakán vaskos medveháta, ha úgy tetszik, a töröknek fordul, de ha úgy tetszik, egyben a limesen túli világnak is.

Mondják, az ember felnőttkorában megdöbben, milyen kicsi, amit egykor nagynak látott.

Pécs nem volt nagyobb akkor sem. Arányos volt, mint minden, ami a Vénusz jegyében áll.

Vénusz jegyében

1. Tél

A peristyliumban3 állt a hó. Egy állat nyomai vezettek rajta keresztül, majd eltűntek a sarokban. A férfi, aki magát Száműzöttnek mondta, felnézett az égre, amely most fehéren és tompán világított. Olyan csönd ült a kerten, amilyen csak a holtak hónapjában tud lenni itt, északon, ahol már érezni a barbárok szagát.

Az állat, akármi volt az, a tetőn át ment ki a házból, a fórum elrendezése szerint Ianus égtája felé. Tudta, mit fog találni, látta, mielőtt kilépett, és belemélyedt a lába a frissen hullott hóba. A madártollak véres csomóban hevertek bal kéz felé. Fent fekete pont lebegett az égen, szinte mozdulatlanul. A szeme fölé emelte a tenyerét, hogy a fehér égen jobban lássa a fekete sast.

A kapu nyitva volt.

Csak az istenek világa örök, császár – gondolta keserűen. A jeleket nem lehet megváltoztatni, mert a párkák eldöntöttek már mindent, mielőtt még könyörögnénk az istenekhez. De még ha meg is tehetnénk: az istenek nem ismerik az időt, ezért számukra a ma, a tegnap és a holnap megkülönböztethetetlen, a mai császár pedig…

Leszúrta a botot a tollcsomó mellé. Várt. Várt a jelre.

A város élt a hó alatt. A fürdő körül a későbbi virágok zöld nyilai törték át a földet, a főúton a kerekek verték fel a sárral kevert hólét, Marcus Tullius Magnus vendéglőjének falai ontották a meleget, és a réseken kiszivárgott a frissen sült kenyér és a fűszeres mártásban pácolt hús illata, de a falnak támasztott üres, hósapkás amforák hosszú sora jelezte, hogy tél vége felé járunk már.

A Száműzött villája a hegy derekáról nézett le a városra. Április havától szeptember haváig vakító fehéren, mozdulatlanul állt a kék ég alatt a napfényben a ház. Abban a fényben más volt minden. Csak amikor megvolt a szüret, és sütni kezdték a gesztenyét, akkor távozott a fény, majd jött a szél és a hó. Akik itt születtek, azoknak mindig könnyebb Ianus hava, meg a holtaké, mintha hidegebb lenne a vérük attól, hogy itt jöttek a világra. Sok volt köztük a kék szemű, mint Ulpia Ruca, és a fia, aki tíz hónapra született.

Azok, akik messziről jöttek, vagy egyenesen a Rómából, mint a Száműzött, a házaikba zárkóztak, amikor megérkezett a hó, és csak akkor jöttek elő, amikor Flóra léptei nyomán virágba borult a Száműzött villájának kertjében a ki tudja ki által ültetett mandulafák sora, amelyeket a Száműzött igen nagy becsben tartott, és a szél mintha a tenger szagát hozta volna a városba délről, egy messze-messze lévő kikötő, Ostia felől.

Az öregek meg-megálltak március idusán, szimatolták ezt a nedves szelet, beletartották az arcukat, és azt mondogatták, érzik, márpedig ők érzik a tenger szagát. A Száműzött ilyenkor nem nagyon válaszolt, vagy ha igen, elütötte a választ a Költő egy-két sorával. Friss tavaszon, ha lecsordul a hó szürkén a hegyekből, És a lapály a meleg zephyrek csókjára fölenged, Akkor a földbe-merült eke súlya nyögesse meg ökröd4 – mormolta, ám az öregek nem hallották, vagy nem akarták hallani. Tudták, nem látják már Itáliát. Legalább érezni akarták a tenger illatát. A különös csak az volt, hogy az itt születettek is érezték, és leírták pontosan: sós, nedves szél, amelytől felpezsdül a vér, mondták, de nem adtak más nevet ennek a szélnek, egyszerűen déli szélnek mondták, ritkán áprilisi szélnek.

Szomjasak voltak a hírekre, főleg az év első hónapjában, pedig várni kellett még a hírt hozó utazókra.

És a barbárokra is. Négy nyár óta várták őket, Saturnus haváig vártak minden évben, de a barbárok nem jöttek.

Caius Victorinus Maestus a lépcsőn állt a fáklyával. A szentély falán remegett a fény, feljebb, lejjebb táncolt az állatjegyek képein, ahogy reszketett a keze. Messze, hátul a helyiség végén mintha életre kelt volna a bikaölő szobra. Vérszagot érzett, majd a méz ízét a nyelvén. Ahányszor belépett, emlékezett.

A szentély mindig nyitva volt. A Száműzött villájától fehér kőlapokkal kirakott út vezetett a kapuig, amelynek két oldalán lefelé és felfelé fordított fáklya jelezte, hogy hová lép be, aki belép. Maga az épület távolabb állt, ott, ahol a hegy nekiindul az égnek. Caius emlékezett a szentély helyén az egykori barlangra és a természetes kőmederre a bejárat előtt. Egy kiálló sziklacsúcs védte a barlang száját, olyan volt, mint egy frígiai süveg. Aztán elhordták a nagyobb köveket, és a barlang bejárata elé, ahol a kőmeder volt, felépült a szentély. Kikotorták a hozzá vezető utat, amelyet a Száműzött ciprussal ültettetett be. Az öreg Sylvester Lucius Maximus csóválta a fejét, hogy nem fog az megmaradni, kifagy az egész, de ő azzal a makacssággal, amellyel bejelentette, hogy a távoli Pannóniát választotta száműzetése helyszínéül, amire egykori társai megdöbbenéssel vagy gúnnyal válaszoltak, ragaszkodott a ciprusokhoz.

Talán maga az isten járt közben, de a hegynek ez volt az egyetlen olyan védett zuga, amelyben alig egy-két hétig fagyott, és a fák kibírták. Tíz év alatt megnőttek valamelyest, ám korántsem annyira, mint amekkorára nőttek volna Itáliában. Annál jobban ragaszkodott hozzájuk. Tükreimnek hívta őket, és akárhányszor elindult valahová, szerét ejtette, hogy a fasoron keresztül ereszkedjen le a városba, a szentélytől induló kanyargós úton.

Egykor a Száműzött apja tartotta oda a fáklyát Caius arcához, és ő nyitott szemmel, rezzenéstelenül belebámult a lángba, majd a Száműzött apjának szemébe, amely a fáklyák fényében feketének látszott, egészen előrenyújtotta a nyakát a fejét borító csuklya alól, mint a kígyók, de Caius Victorinus állt, rezzenetlen arccal előtte, hogy nehogy felemelje valamelyik kezét félelmében, elképzelte, hogy két oldalról szorítják a karját, mint gyerekkorában a császárné szolgái, akik körbe-körbe hajszolták a palotában, mire elfogták a szép gyermeket, hogy az úrnő elé vigyék, akinek hosszú, hideg ujjai fel-alá jártak a testén, mint a kígyó nyelve, míg ráunt, és akkor kidobták.

A Száműzött apja vette meg az egyik szolgától.

– Gemini vagy, fiú? Mercurius hónapjában születtél?

Caius nem válaszolt, ahogy a szolgákkal és a császárnéval sem beszélt, legfeljebb a szökőkút medencéjében a halakkal vagy a kis kutyával, amelyikkel egy rövid ideig megosztotta az ágyát abban a kis kamrában, amit kijelölt neki az egyik szolga, aki szép gyermeknek nevezte, és apróra végigtapogatta a testét, mint egy állatét, mielőtt a császárnéhoz vitte. A kutya aztán eltűnt.

Nem tudta, mikor született. Azt sem tudta, a rabszolganők közül melyik az anyja, és azt sem, ki az apja. Mintha mindig is abban a kamrában lakott volna, ahonnan néha kivitték a szolgálók, termek hosszú során át vitték, fogva a két karját, majd az úrnő elé állították.

– Nem tudod, mikor születtél, de felismerem rajtad az ikrek és Mercurius jegyeit, gyermek. Meg kellett találnom Mercuriust még ma, mert a többi már megvan.

A férfi, akiről akkor még semmit nem tudott, csak hogy megvette az úrnőtől, kézen vitte hazáig, majd bevezette a gyermekek közé.

Az egyikük egy olyan falkép alatt ült, amely mérleget tartó ifjút ábrázolt. Az arca harmonikus volt, és szép, mint egy lányé. Megismerte sorban a többi csillagjegyet is a képeken. Még sohasem látta az égen éjszaka őket, és hogy léteznek, azt is csak onnan tudta, hogy az úrnő egyik lakosztályában is ott voltak a falon.

– A képeket nézed, kisfiú – mondta az úrnő, és magához húzta, aztán elmondta sorban, hogy melyik micsoda. Mézillatú volt a beszéde, és szomorú a szeme.

– Ne félj, Mercurius gyermeke – mondta neki dallamos, lágy hangon a mérleget tartó ifjú képe alatt ülő fiú, amikor belépett, és belemarkolt maga mellett az ezüsttálba. A szeme olyan volt, mint az ujjai közt leomló szőlőfürt szemei: sárgászöld.

– Vegyél szőlőt, Mercurius gyermeke! Vagy mandulát. – A bal keze két ujjával a másik tálba nyúlt, és a napban megcsillant a méz az ujjai közé fogott mandulaszemen.

A kacagása szétgurult a padlón. A prandiumra5 értek oda.

Caius körülnézett. A többi fiú is szép volt. Akkor megértette, hogy így válogatták őket össze. És azt is, hogy egyedül ő rabszolga közülük, mert nem volt más, aki Mercurius védelme alatt, az Ikrek jegyében született.

Mégis egyedül ő kísérte el a Száműzöttet ide, északra, akkor már Caius Victorinus Maestusként. A tizenkettedik évében fogadták örökbe, hat évvel azután, hogy a férfi mögött belépett a gyermekek közé abba a terembe.

A többiek, a kör, ahogy a Száműzött apja hívta őket, eltűntek, elhagyták a házat sorban, amint a Száműzött szerencséje megfordult.

– Kígyóban és mostohatestvérben ne bízz, Caius Victorinus Maestus! – mondta neki a Száműzött, aki attól a naptól viselte ezt a nevet, amikor elhagyták Rómát, és elindultak Pannóniába.

– A madarak a mi időnk végét jelzik, mert barbárok jönnek északról, és mi eléjük megyünk.

Az egykori kisfiúból középtermetű, arányos férfi lett, a madarak papja, aki a többiekkel ellentétben nem adta el a jeleket.

– Nem volnék méltó rá, ha hazudnék róla. A madarak az istenek akarata szerint röpülnek, és a császár – a Száműzött elhallgatott.

Hosszú és egyhangú volt az út Pannóniáig, de amint meglátták Sopianaet, a Száműzött arca megenyhült.

– Ott fent. Ahol a mandulafák állnak.

A hegy sötétkéken magasodott a város felett. Nem látszottak a fák. Lehetetlen volt, hogy a Száműzött innen megmondja, mandulafák-e azok ott vagy másfélék.

Mandulafák voltak. Oda építtette a villát, és amikor meggyújtotta a mécsest az oltáron, megállt, mint amikor a madarakat figyelte, mintha átlátna az időn, át az égen, látná egyenesen az isteneket vagy a jövőt.

– Nem itt halok meg. Visszatérek Rómába. De a fiam itt hal majd meg.

Caius Victorinus Maestus nyelt, hogy ne beszéljen és ne kérdezzen feleslegesen. A Száműzöttnek nem volt fia. Hacsak nem történt meg a dolog még előtte, Rómában. Akkor ott lehet egy fattya. De Iulia gyermek nélkül halt meg. Gyenge volt és fehér, mint a jázmin virága. Apró és sovány, mint egy kisfiú. És a Száműzött ide asszony nélkül érkezett.

A sas hosszú percekig lebegett, fekete pont a fehér égben a fehér hó felett. A Száműzött mereven nézte, a pillája sem rebbent. Már nem várta a jelet. Látta előre, mintha az idő megint tréfát űzne vele, mint annyiszor az életben, gyerekkora óta, azóta, amióta Caius Victorinus Maestust az apja bevezette közéjük, és teljessé vált a kör.

Aznap fordult elő először, hogy tudta, mi történik majd. Látta az apját, amint kézen vezeti a fiút, látta a fiú göndör, mézszínű fürtjeit, az összeszorított száját, látta, ahogy felsandít az apjára, és latolgatja, elszeleljen-e. Amikor beléptek, egy pillanatra nem tudta, az álmot látja-e még, amit álomnak hitt, vagy felébredt már.

Az apja ránézett, amikor beléptek. Szinte belökte közéjük az új fiút. A Száműzött tudta, hogy egyedül ez marad majd mellette. De nem tudta, miért tudja.

Akkor támadt kedve kacagni. Kacagni, ahogy később kacagtak a nagy futás előtt, amikor a homlokát tejjel törölték és az az avas, meleg tejszag elkísérte, ahogy futott, nem tudott szabadulni tőle sehogy sem, vízzel mosta aztán, de a szag beette magát a hajába, a bőrébe, talán még a szempilláiba is.

Forgott tőle a gyomra. Ha visszagondolt Rómára, valamiért ez jutott mindig az eszébe, a Lupercalia6 ünnepe, ahol a többi fiúval együtt futott, először gyöngének érezte magát, aztán úgy, szégyenszemre nem bírja tovább, de akkor vinni kezdték a lábai, mintha a bokájára igézte volna valaki a szárnyas sarut, talán Caius Victorinus Maestus könyörgött Merkúrhoz, talán Vénusz istennő tekintett rá. Akkor megértette, hogy van, akit soha nem hagynak el az istenek, akkor sem, ha ő elhagyja az isteneket, és minderre nincs magyarázat, vagy ha van, akkor a magyarázat olyan mélyen van az idő rétegei alatt a nemzetsége történetében, ahol már nem érhető el.

Az apja az esti lakomán megkérdezte, mit tanult ma. Megmondta neki. Az apja összevonta a szemöldökét.

– Az istenek jóindulata nem tart örökké, és az isteni származás sem tesz istenné – válaszolta.

– Tudni fogom, ha megvonja tőlem a jóindulatát ő, aki annyi alakban tisztelhető – felelte magában, de szótlan maradt, és lehajtotta a fejét.

Amikor vállalta a száműzetést, nem jutott eszébe, hogy elhagyták volna az istenek. Úgy tűnt, Rómát hagyják el, mert mocskos és hamis, és a maga istenei helyett új istennek áldoz, a Krisztus istennek.

A sas lebukott, de nem úgy, mint amikor zsákmányra csap. Inkább, mintha meglőtték volna. Darabos, nyomorult volt az esése.

– A nyáron megjönnek a barbárok – mondta hangosan a Száműzött, és látta, amint a lehelete felhőként szétoszlik a levegőben. Hideg volt.

A fiú – jutott az eszébe, és belesajdult a szíve. Ulpia Ruca fia, aki a városi pletykák szerint tíz hónapra született. A fiam, aki valójában kilenc hónapra született, mint minden normális fiú – gondolta, és hogy Ulpia Ruca teste milyen más volt, mint Iuliáé. Hajlékony és erős, bronzszínű és mézes, borízű és keserű, mint a füst. Iulia mellett nem lehetett férfi. Római sem. A kelta asszonytól lett férfi is, római is, mert Vénusz útjai kiszámíthatatlanok.

De a fiút jobb volt megvédeni a császár messze érő kezétől. Jobb, ha a világ előtt a kék szemű gyermek nem az övé.

2. Tavasz

– Anyám, az istenek között hol van a te istened?

Ulpia Ruca elgondolkodva nézett a fiára. A szeme az övé volt. De a tekintete az apjáé.

– Az én istenem nem köztük van.

A fiúnak lassan tógát kellene öltenie. Ha férfi lesz, már csak az ő isteneiknek áldoz majd. Gyermekként áldozott vele az igazi istennek, nem tudta, hova mennek, csak ment vele, és Ulpia Ruca, aki nem gondolt már a rég halott férjére, és a Száműzöttre is csak úgy, mintha az halott lenne, hallgatott a fia előtt, pedig már hallgatni sem volt muszáj. Mégis: megszokta a hallgatást, amely anyjáról és nagyanyjáról maradt rá az egyetlen istennel együtt, a fejükre húzott ruhával osontak áldozni az atya házához éveken át, és Ulpia Ruca, aki félni és hinni egyszerre tanult meg, immár nem tudott megszólalni a fia előtt.

A képeket mégis megmutatta neki a templom falán. A fán tekergő kígyó láttán a fiú megkérdezte, Herkules-e az ott valamelyik nimfával.

– Az ott Ádám és Éva – mondta neki, de többet nem mondott. Várta, hogy a fiú kérdez-e még.

Nem kérdezett.

Amikor az atya borral áldozott, a gyermek, aki nyugodt volt és érdeklődő, mint az Aquarius jegyében születettek szoktak lenni, egy fadarabbal rajzolni kezdett a földre.

Meleg volt, de fújt az a friss, citrom illatú szél, a fák levelei nem sötétedtek még meg, a gyümölcsök épp csak látszódni kezdtek, mint amikor egy gyermek nő – három hónapig épp csak a fürdőben tűnik fel, ha valaki gyereket vár, és csak annak, aki nagyon figyel, utána viszont az egész város tudja. Őt hogy szánták, hogy a férje halála után szül, és hogy irigyelték is. Ha tudták volna, hogy kié a gyermek. De nem tudták. A Száműzöttről senki sem gondolta, hogy a kelta asszonyhoz jár, elfogadták hát, hogy sokáig tartott a terhessége, épp valamivel tovább, mint másoké szokott.

Általában a csillagtalan éjszakákon látogatta meg, de nem egyszer elhajtotta a vére a hónap idusán is, főleg, amikor úgy feszült a Hold az égen, mint az asszonyok melle, azt mondta, olyan puha és selymes ilyenkor a város, mint Ulpia Ruca lába köze, és a sötétben egész máshogy hallani a szökőkutak csobogását, máshogy a Marcus vendéglőjéből kiszűrődő neszeket, talán még az illatokat is jobban érezni, mint nappal.

– Más itt a víz. Ízesebb. És talán ezért más a gyümölcs is, több benne az éjszaka, és több a hideg. Megcsípi a fagy a fákat, amelyek emlékeznek erre a fájdalomra, amikor a nap perzseli őket. Édesebb lesz a húsuk. Nehezebb a gyümölcsük és szebb.

A Száműzött gyakran beszélt Sopianaeról úgy, mintha egyszerre gyűlölné és szeretné.

Egyszer azt mondta, nem tehet mást, az egész birodalomban ez az egyetlen város, amely Rómán kívül teljes egészében az ő születésekor is uralkodó Vénusz jegyében áll.

Épp csak derengett, kékes, lilás pára ült a fórumon, de a fürdő dupla ablakain már csillogott a fény. Hamarosan ragyogni kezdenek, mint megannyi nap. Télen a gőz fogja körbe az épületet, amely lebegni látszik. Ulpia Ruca elnézte gyakran a várost, mielőtt visszavonult a tettetett főfájás miatt a sétája után. Álmos volt. Hosszúak voltak ezek az éjszakák a Száműzött mellett, sokkal hosszabbak, mint egykor a férje mellett. Talán várhatott volna még. Egy hónap sem telt el, szinte még el sem hamvadt a férje halotti máglyája, amikor már az ágyába fogadta a másikat. De az élet rövid. És a szerelem is az. Amint teleszórja virággal Flóra a hegy derekát, kivirágzik az is, amint megjönnek a szelek és Marcus Tullius Magnus behordja a borral teli amforákat és a sózott húst meg az olajbogyót és a fűszereket hátra, meghidegül az is, hogy mire kipattannak újra a kis fehér és rózsaszín virágok a mandulafákon a Száműzött kertjében, elmúljon. Ritkán tart a szerelem két tavaszon át.

Nem is számított többre. Jó is volt ez így, főleg, hogy a gyermek megszületett.

Csöndes csecsemő volt, a legnagyobb örömét abban lelte, ha ujjnyi vastag botokkal a porba firkált, máskor a sarat gyúrta meg figuráknak. Fel lehetett ismerni Marcust, még a pultot is kiformázta a fiú a sárból, és leveleket szórt belemélyített tálakba, máskor Ulpia Ruca magára ismert egy rajzon, a nyakában ott volt a torques7, pedig már rég viselte.

A rómaiak mellett római asszonyokká lettek a kelta asszonyok, Ulpia Ruca meg egyébként sem emlékezett már a régi Ulpia Rucára, arra, aki akkor volt, mielőtt Marcellus Ulpius Tranquillus felesége lett. A nyakperecet sokszor látta az anyja nyakában kislányként. Tizenkét éves volt, amikor férjhez ment. Huszonnyolc, amikor a fia született. Meghal majd, és a megváltóval lesz a Paradicsomban. Várta a halált, és vele a percet, amikor véget ér ez a várakozás, mint ahogy a test feszültsége elnyugszik az ölelés csúcspontja után, mennyi kínnal jár eljutni oda, és néha mennyi fájdalommal. Vágyta a halált, mint az ölelés csúcspontját, úgy sejtette, tudja milyen lesz, de nem beszélt róla senkinek, máskülönben szeretett és tudott élni. Az atya mondta, hogy a test örömei semmik a lélekéhez képest, azért hitte így.

Egyszer beszélt a Száműzöttnek a Paradicsomról. Az nevetett. Egészen hátravetette a fejét, a jobbjával magasba emelte a szőlőfürtöt, ahogy a szokása volt akkor is, mielőtt a kedvét töltötte vele, a meztelen testén végighúzta olyankor az édes, sima szemekből álló fürtöt, a hasánál kezdte, a nyakáig simogatta a szőlővel, majd az ajka fölé tartotta, úgy, hogy elérje a nyelvével az alsó szemeket. Ha tudták volna a város lakói, hogy ők így élnek. De ki tudja, hogy a város lakói hogy éltek éjjel a házaikba és a szobáikba zárva? Ki tudja, ki görgetett olajbogyót a kedvese köldöke körül, ki töltött oda bort, mint a csészébe, és ki beszélt épp a Paradicsomról, és kinek mi jutott eszébe a józan, kékes-ködös reggelen, amikor a szőlőbe ment, miután áldozott Silvanusnak.

Nehéz ilyenkor messziről megmondani, hogy a köpenyes alak a lábánál a kutyával, a kezében a szőlőmetsző késsel maga az isten volna-e, aki megáll a birtok határán, elkémlelve messzire a fa alól, amelyen még rezegnek a reggeli eső cseppjei, vagy a birtokos, aki vajat és tejet visz hajnalban a birtok és a szőlő őrének.

– Olyannak látod a Paradicsomot, amilyennek a várost láthatnád tavasszal, ha nem vágyódnál mindig valami más után, Ulpia Ruca. Ne várd a holtak birodalmát, sötét hely, ahol nem fogsz megismerni többé, és nem üdvözlöd majd a napot egyetlen reggelen sem. Legyél bölcs, és élj, amíg élhetsz! Nézd ezt a várost, nézd, milyen arányos és milyen ragyogó. Róma vajon milyen lehetett az első királyok idején? – mondta, mintha onnan, ahol feküdtek, valóban látni lehetett volna a Sopianaet vagy Rómát.

Ulpia Ruca megrázta a fejét.

– A Paradicsomban mindig ragyog a Nap – mondta, amint az atya mondta nekik.

– Éjjel is, kedvesem? – kérdezte a Száműzött, majd elnémult.

– A birodalom sok városát megjártam, áthajóztam az új Rómába is. Hol Iupiternek áldoznak a legtöbbet, hol az ártó vagy segítő szellemeknek, hol Ízisznek, hol a bikaölőnek, hol a zsidók istenének, hol a zsidó isten fiának. De mit gondolsz, megérintheti-e valamelyik valaha az ő istenét, és szól-e valamelyikhez e sok isten egyike?

Ulpia Ruca felkönyökölt.

– Te nem tiszteled egyik istent sem – mondta halkan.

– Azt az istent tisztelem, amelyik útját végigjárhatom – válaszolta a Száműzött, mintha rejtvényt mondana, aztán felkacagott.

– Vénusz úrnőnket pedig mindenek felett.

Ulpia Ruca szíve, mint gyermekkorában, ha megriadt, szaporán vert, de nem tudta megmondani, miért. Talán, mert vágyta, talán mert félte a maga istene útját.

– Vénusz úrnőnek – mondta, és megbillentette a borostyánsárga borral teli kupát. Az asztalon az egyik mécses lángja abban a pillanatban magasra csapott.

– Gyermekünk lesz, Ulpia Ruca – mondta a Száműzött, és megbillentette ő is a borostyánsárga borral teli kupát. – Előttem, de a város előtt sem maradt volna titok.

Ulpia Ruca nem válaszolt. Várt az ítéletre.

– Később örökbe fogadom majd a gyermeket. Most nem – mondta, és Ulpia Ruca tudta, mire gondol. A császárra.

A fiú tizenkét éves lett, amikor az atya elmesélte neki Dániel történetét, és a fiú feszülten figyelt.

Akkor a gyermek a porba rajzolta Dánielt, az állatot és Iupiter szobrát, ahogy a fórumon áll, Dániel Iupiternek áldozott, és az oroszlán a lábánál feküdt.

Másnap egy tavaszi zápor elmosta a földbe karcolt rajzot, végigfolyt rajta patakként, eltűnt Iupiter szakálla, majd a sarui kontúrjaiban állt meg a víz, a feldúlt arc vonásai még egy ideig dühösen vonaglottak, végül már csak a kéz látszott, végül villám repesztette ketté az eget a hegy felett.

A Száműzött csukott szemmel lebegett a medencében. Hallgatta a többi test zaját. Valaki leejtett egy kaparót. A fém élesen csilingelt a kövön. Másvalaki nyögött, egy súlyos ember, talán Marcus Tullius Magnus léptei alatt döngött a föld, mögötte elhaladhatott egy fiú, az olaj illatán átütött a fiatal test nyers szaga, amely olyan még, mint egy lányé.

Az udvarról behallatszott, hogy valaki súlyokat emel fel, majd dob le, a vasgolyók megremegtették az egész fürdőt.

Az öreg Domitius Ahenobarbus Rufus, aki olyan volt, mint egy vörös szőrű medve, megszólította.

– Úgy tűnik, Lucius Flavius Fulgidus azt kívánja, hogy a karja olyan gyors és erős legyen, mint a nyelve.

– Ha ezentúl a nyelve helyett a karját edzi, minden bizonnyal olyan gyors lesz az is – válaszolta a Száműzött, és magában hozzátette:

– De én nem kívánom a nyelvemet tovább edzeni veled, Rufus.

Mintha elerőtlenedtek volna a mondatok itt, a birodalom határán, nem volt tétjük, és nem volt terük, felröppent ugyan egy-egy csattanós visszavágás vagy verssor, de egy-egy jó mondást addig idéztek, míg lapossá lett és kínossá, elnyúzták, mint a szolgák a ruhát, a verssorok meg alig szárnyalhattak egy keveset, megritkult körülöttük a levegő, és aláhullottak, mint a szárnyszegett fecskék. Rufus sem volt rosszabb, mint a többiek, a hórihorgas C. P. Maximus vagy a kis, disznóképű borkereskedő, Caeso Porcius Flaccus, aki mindig sírt, hogy éhen pusztul számtalan csúnya lányával, oly keveset ad el, persze, mindenki tudta, hogy nemcsak a pincéje van tele, de az erszénye is.

A Száműzött néha úgy érezte, fuldoklik, és egyre jobban bezárkózott, máskor rabul ejtette a város bája, különösen, ha felsétált a szőlőbe, az egyik oldalon római módra ültették a tőkéket, a másik oldalon úgy, ahogy néhány görög vidéken szokás, a földön kúsztak szét. Ha megcsípte a dér a bogyót, különös íze lett, igaz, kevesen vállalták a kísérletet, amely nagyon kétes kimenetelű volt minden évben, ám ha sikerült, drágábban mérték az így készült bort a többinél, és volt, aki alig hígította.

Mehetett volna Neapolisba vagy Capreaet szemkápráztató szigetére, amely előtt a delfinek ezüstös háta úgy metszi fel a kék tengert, mint a kilőtt nyíl, és Dis észrevétlenné szelídíti a halált is, mondják, akinek lelke innen tér be a föld alatti világba, magával viszi a ragyogást.

De a sziget is, Neapolis is túl közel van Rómához.

Figyelte magában a sopianaei Száműzött az egykori rómait, aki a város nagy közfürdőjében minden bizonnyal köszörülte volna a nyelvét a többiekkel együtt egy ottani, gyönge karú Luciuson, hogy aztán elsétáljon vele egy darabon, hiszen mégiscsak élvezetesebb vele a beszéd, mint a Rufus-félékkel.

Talán öregszem – gondolta, és beletemette az arcát a törölközőjébe. Fotis a napon szárított mindent. Akárhányszor beletörölte az arcát a magával hozott vászonba, érezte a nap illatát. Csenevész lány volt, ki tudja, milyen fajta. Ugatós nyelvet beszélt, amikor megvette, a haja olajjal volt a fejéhez tapasztva, mint az indiaiaké, és bűzlött. Kinevették, amiért pénzt adott érte. De a Száműzött ki akarta szedni belőle, amit lehet.

Amikor hazavitte, a lány leült a földre. Ült ott, az egyik lábát a másikon átvetve, a kezét az ölében nyugtatva.

– Hogy hívnak? – kérdezte tőle, és felé nyújtotta a tálat. A kutyákat is így szelídítette. Hússal.

A barbár lány két kézzel nyúlt a tálba, a könyökén végigfolyt a mártás, előbb azt nyalta le.

– Hogy hívnak? – kérdezte újra.

A lány két kézre fogta a húst, fölpattant és hátrálni kezdett. Rémültnek tűnt. A Száműzött végighevert a párnákon. Intett neki, hogy üljön vissza. A lány szeme a sarka felé elkeskenyedett, az arccsontja kiállt, a bőre sárgásfehéren feszült rajta, az orra lapos volt. Olyan volt, mint egy állat. Egy alattomos, kiszámíthatatlan állat. A görög nyelven beszélő rabszolgák édesek voltak és fecsegők. A szírek komolyak és kiszámíthatatlanok. A germánok buták és erősek. Vagy legalábbis a fórumon és a fürdőben ezt beszélték. De ez valami más volt. Egy ismeretlen barbár.

– Honnan jöttél?

A lány evett, de egy pillanatra sem vette le róla a szemét. Aztán magára mutatott, és mondott egy szót. Nem lehetett érteni. Paludis. Vagy Fotus. Vagy talán a kettő együtt.

– Fotis? – kérdezte a Száműzött.

A lány várt egy pillanatot, mintha ízelgetné az ismeretlen szót, amely hasonlít az ő nevére a saját nyelvükön, majd kimondta, tisztán és érthetően:

– Fotis.

És magára mutatott.

Alig kétszer telt ki az év azóta. Fotis most magasan a fejére fésüli a haját, csak a hátsó tincsei hullanak a hátára csigákban, ki tudja, kitől tanulta meg, hogy miként kell becsavarni és befonni azt a sűrű szálú, fekete lószőrt, ami a fején nő. A teste szőrtelen és sima, a bőre puha már az olajoktól, de az illatán átüt valami nyers és friss szénaszag. Leszakíthatta volna ezt a virágot is, de nem tette. A fiatal Caiusra emlékeztette, ugyanúgy szelídült hozzá az is az apja házához, mint emez az övéhez.

Valamelyik nap rajtakapta, hogy az ujjával betűket ír a falra. A Lemuralia8 középső napjának délutánján volt, a babot válogatta, meghagyta neki, hogy keresse ki a legsötétebb, szabályos szemeket estére. Megállt nem messze a háta mögött. Látta a gerincét a vékony vászon ruha alatt. A térdét az álla alá húzva dolgozott. Egyszer, váratlanul kinyújtotta a jobb kezét, és f-et írt a falra, majd o-t. A nevét akarja leírni – döbbent rá a Száműzött. Tudta, hogy Caius tanította neki a betűket, mert szánja a kutyaarcú, idegen rabszolgalányt, aki minduntalan a karját nyújtja neki, ha Caius elősántikál valahonnan.

Egyidősek vagyunk – gondolta ilyenkor, hiszen az egykori rabszolgagyermek az ő negyvenhat évének is tükre volt. Caiusnak, aki egykor úgy futott, mint a nyúl, a lába lett öreg. Neki, aki egykor a legtöbbet kacagott a gyermekek közt, a lelke.

3. Nyár

A szentélyhez vezető út fehér, lapos köveit verte a nyári zápor. Caius volt a harmadik a férfiak között, hószínű ruhában, a kámzsát az arcukba húzva igyekeztek egymás után. A neofita9 utolsóként haladt. A Száműzött azt mondta, mire kész lesz a szentély, kész lesz a kör is a városlakókból. Kész lett.

Caius úgy hitte, a Száműzöttnek megjelent már a Bikaölő. Talán még mielőtt távozniuk kellett Rómából.

Rómában soha, egyetlen percre sem érezte magát biztonságban, Róma túl nagy volt, túl mély volt a gyomra és túl magasak a gazdagok dombjai, amelyeket mégis megült valamiféle bűz, az örökös gyanakvás bűze, a pénzen és a modoron átütő félelem szaga, a félelemé, amely abból táplálkozik, hogy a szerencse forgandó, és aki gazdag és szenátor, hamarosan szegény és száműzött, vagy legalábbis kegyvesztett lehet. Különös isteneket tiszteltek hát, és minden módon csalogatták Fortunát, noha az istennő nyilvánvalóan nem állhatott egyikük mellett sem, hiszen a szövetségeik folyamatosan felbomlottak, és az ellenségeskedéseik folyamatosan szövetséggé szelídültek, hullámzottak a császár körül, mint ahogy a tenger dobálja Ostia kikötőjében a hajókat, ha megérkezik a tavaszi vagy az őszi szél, máskor ólomtáblára vésték ellenségeik nevét és az átkokat, és Hekatéhoz fohászkodtak, és háromfejű fekete kutyájához vált hasonlóvá a lelkük.

Pannóniában illatos volt a levegő. Messze volt Rómától és mégis közel, épp elég messze ahhoz, hogy ne érjen idáig a Fortuna kegyeiért versengők gyors, beteges szívverése, de épp elég közel ahhoz, hogy római módra lehessen élni. Caiusban, amikor ezt megértette, körökben terjedni kezdett a nyugalom, úgy, mint ahogy a vízgyűrűk terjedtek, amikor apró, lapos kavicsot dobott a szökőkútba gyermekkorában. Iulia, ha megugrott a kő, tapsolt örömében. Iuliát, meghalt barátja lányát a Száműzött apja hozta magával Savariából gyámjaként. Caius felismerte a nyakában a holdsarlót, de ha nem lett volna az ékszer, Iulián, akinek bőrét aranypettyek borították, amitől az arca olyan volt, mintha örökösen a lugas levelei közti fény-árnyékban állna, akkor is látni való lett volna, hogy valamely istennőnek szolgál… … …

Jegyzetek

1 mudra – szimbolikus kézmozdulat, kéztartás. Jelentése „pecsét”. (szanszkrit)

2 Jelentése ’pecsételt föld’ (latin) – fényes felületű kerámiaedény, a Római Birodalomban volt népszerű.

3 Az ókori lakóházak oszlopokkal körülvett belső udvara. (latin)

4 Lakatos István fordítása

5 Késői reggeli (latin).

6 Ünnep az ókori Rómában (február 15.), amelynek célja a város megtisztítása. (latin)

7 Kelta nyakperec. (kelta, latin)

8 Háromnapos májusi ünnep a Római Birodalomban, amelynek során a rossz szellemeket űzték el, illetve engesztelték ki.

9 Beavatandó személy (latin).

Tartalom

Irem

Róma

Zágráb

Pécs

Vénusz jegyében

Nap jegyében

Mercurius jegyében

Hold jegyében

Szaturnusz jegyében

Jupiter jegyében

Mars jegyében

Föld jegyében

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő Torma Mária
Olvasószerkesztő Mészáros Sándor
Borító Hrapka Tibor
Művészeti vezető Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 341 4

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence