BORÍTÓ

Robert Kurson további könyvei:

Árnyékbúvárok (Shadow Divers)

Crashing Through

Pirate Hunters

Az eredeti mű címe:

Robert Kurson

Rocket Men

Random House, New York, 2018

Fordította: dr. Both Előd

Lektorálta: Dancsó Béla

Szerkesztette: Oláh Judit

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés, tipográfia: Szmrecsányi Mária

This translation is published by arrangement with Random House, a division of Penguin Random House LLC

Copyright © 2018 by Kurson Creative, LLC

Hungarian translation © Both Előd, 2018

Hungarian edition © Akkord Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-252-158-9

Kiadja az Akkord Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Amynek, aki a legjobb barátom az univerzumban

Nate-nek és Willnek, a csillagok matrózainak

Tartalom

Előszó: Visszaszámlálás

1. fejezet

Akarsz a Holdra menni?

2. fejezet

Az űrverseny

3. fejezet

A titkos terv

4. fejezet

Önök teljesen megőrültek?

5. fejezet

Frank Borman

6. fejezet

Csak négy hónap

7. fejezet

Jim Lovell

8. fejezet

Emberfeletti sebességgel

9. fejezet

Bill Anders

10. fejezet

Mennyi az a fele-fele?

11. fejezet

Istenem, tényleg megcsináljuk!

12. fejezet

Elhagyjuk az otthont

13. fejezet

Egy vészterhes év

14. fejezet

Kritikus teszt

15. fejezet

Bajba jutott űrhajós

16. fejezet

Két világ határán

17. fejezet

Versenyfutás a Holddal

18. fejezet

Legősibb társunk

19. fejezet

Földkelte

20. fejezet

Menny és Föld

21. fejezet

Hazafelé

22. fejezet

Tudjatok róla: létezik a Mikulás

23. fejezet

Segítség egy öreg baráttól

24. fejezet

1968 megmentői

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

A szerző megjegyzései

A forrásokra vonatkozó jegyzetek

A szerző

Képek

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Előszó: Visszaszámlálás

Négy nappal karácsony előtt – 1968. december 21.

Három űrhajós egy kis kabinban, az üléseikbe szíjazva, harminchat emelet magasban a visszaszámlálás utolsó pillanataira vár. A valaha épített legnagyobb teljesítményű gép tetején ülnek.

A Saturn–V hordozórakéta a Nemzeti Repülési és Űrhajózási Hivatal, a NASA büszkesége, a jármű annyi energiát termel, mint egy kisebb atombomba. Soha nem repült azonban még emberekkel a fedélzetén, és eddig csak kétszer próbálták ki, amelyek közül az utóbbi, mindössze nyolc hónappal ezelőtt katasztrofális kimenetelű lett. A három űrhajós nem csupán Föld körüli pályára indul, még csak nem is az eddigi, 1374 kilométeres magassági rekordot akarják megdönteni. Csaknem négyszázezer kilométer távolra indulnak, oda, ahol ember még soha nem járt. A Holdat akarják megkerülni.

Alattuk az Egyesült Államok az összeomlás szélén áll. Az 1968-as év történetét gyilkosságok, háború, tiltakozások és az ország történetében példa nélküli politikai nyugtalanság árnyékolja be, a Martin Luther King és Robert Kennedy ellen elkövetett merényletektől a vietnami háború eszkalálódásán keresztül a chicagói zavargásokig. A Time magazin már az év emberének választotta A MÁSKÉNT GONDOLKODÓKat.

Amikor a visszaszámlálás elkezdődik, még mindig vannak a NASA-nál olyan mérnökök és tudósok, akik kételkednek abban, hogy a legénység valaha visszatér a Földre. Még az űrhajósok is reálisan látják saját túlélési esélyeiket, hiszen repülésük kockázatosabb bármely feladatnál, amellyel Amerika űrügynöksége addig megpróbálkozott. Egyikük hangfelvétel formájában búcsúüzenetet hagyott felesége számára, kérve, hogy akkor játsszák le, ha ő nem tér vissza.

Augusztusban ez a küldetés még nem létezett. Csaknem mindent, amire a tervezéséhez és előkészítéséhez szükség volt – a kiképzést, az elemzéseket, a számításokat, de még a politikai döntéseket is – rohamtempóban kellett elvégezni, az ehhez általában szükséges idő töredéke alatt. Ha bármi balul ütne ki, akkor a közvélemény – és az Egyesült Államok kormányának álláspontja – könnyen a NASA ellen fordulhatna. Az egész űrprogram sorsa múlik azon, biztonságban visszatér-e ez a legénység.

Amint közeledik az indítás pillanata, az egyik űrhajós arra lesz figyelmes, hogy odakint egy darázs próbálja meg befészkelni magát a kabin parányi ablakába. Fel-alá röpdös az apró rovar, és minden fordulónál újabb kis sárcsomót tesz hozzá épülő otthonához. Az űrhajós arra gondol: Hamarosan nagyon meg fogsz lepődni.

Az óriásrakéta aljából már gőzfelhők törnek elő. Kevesebb mint egy perc van a startig. Amikor az első fokozat öt rakétahajtóműve begyújt, együttesen 160 millió lóerő teljesítményt fejtenek ki. Az utolsó másodpercekben kétoldalt gomolygó lángvihar zúdul a környékre. Az űrhajósok alatt nemcsak az indítóállás remeg meg, hanem az egész világ.

1. fejezet

AKARSZ A HOLDRA MENNI?

Négy hónappal korábban – 1968. augusztus 3.

Az egyik karibi strandon, a tengerparton egy hallgatag mérnök üldögélt, George Low. Ujjaival szórakozottan bele-beletúrt a homokba, és azon gondolkozott, kockára tegyen-e mindent azért, hogy megnyerjék az űrversenyt és hozzájáruljon a világ megmentéséhez.

Low negyvenegy évesen a NASA felső vezetői közé tartozott. A szervezet egyik legfontosabb embere volt, mert neki kellett gondoskodnia arról, hogy az Apollo-űrhajó készen álljon a repülésekre.

Az Apollo-programnak egyetlen célja volt, talán a legnagyobb és legmerészebb, amelyet ember valaha kitűzött maga elé: embereket kell vinnie a Holdra, és biztonságban visszahozni őket a Földre. John F. Kennedy elnök 1961-ben jelölte ki az Egyesült Államok számára ezt a célt, hogy azt még az évtized vége előtt elérjék. Az amerikai népnek még soha nem tettek ennél lelkesítőbb ígéretet – de olyat sem, amelynek teljesítését ennél könnyebb lenne ellenőrizni.

Most viszont veszélyben volt Kennedy évtized végére kitűzött határideje. Műszaki problémák merültek fel a holdkomp tervezése és építése közben – márpedig ennek a pókszerű járműnek kellene az űrhajósokat elvinnie a Hold körül keringő űrhajóból a Hold felszínére, majd onnan vissza az űrhajóba. A nehézségek az egész program csúszásával fenyegettek, így betarthatatlanná vált volna a Kennedy kitűzte határidő, amelynek teljesítésére már csak tizenhat hónapjuk maradt. Ez viszont újabb nehézséget okozott. Az Apollo-program csúszásának minden egyes napjával a Szovjetunió közelebb került ahhoz, hogy saját űrhajósai leszálljanak a Holdra. És ez volt az igazán fontos. Az az ország, amelynek űrhajósai elsőként lépnek a Holdra, végső győzelmet arat a két szuperhatalom között évek óta folyó űrversenyben. Egy ilyen győzelem után a második helyezett soha nem tudna feltápászkodni.

A NASA legkiválóbb munkatársai hónapok óta éjjel-nappal azon dolgoztak, hogy kijavítsák a holdkomp hibáit, de a szeszélyes és bonyolult leszállójármű építésének tempója egyre jobban elmaradt a tervezettől. Nyárra az űrügynökség munkatársai közül sokan már feladták a reményt, hogy az évtized vége előtt ember lép a Holdra.

Low-nak azonban támadt egy ötlete.

Néhány héttel korábban jutott először az eszébe, de akkor túl vadnak, kinyilatkoztatásszerűnek, már-már álomnak tűnt a gondolat. Emellett veszélyes is volt, sokkal kockázatosabb mindannál, amivel addig a NASA megpróbálkozott. Ám Low, minél többet gondolkozott rajta, annál jobban hitt abban, hogy terve kiránthatja a kátyúból az Apollo-programot, teljesíthető lesz Kennedy határideje – és talán még a szovjeteket is megelőzhetik a Holdon.

Low mélyen beszívta a friss, sós tengeri levegőt, és megpróbálta elhessegetni gondolataiból az űrrepülést. Odahaza más sem járt a fejében, mint ötletek, matematikai formulák és pályák. Most viszont némi szünetre volt szüksége, amit könnyen megtalálhatott volna a trópusi paradicsomban. Amerikára csak a helyi újság emlékeztette, amelyik arról tudósított, hogy a kaliforniai Costa Mesában megrendezik a Newport popfesztivált, ahová százezernél több zenerajongót várnak. Arról is szó volt az újságban, hogy a Demokrata Párt chicagói elnökjelölő gyűlése idején tiltakozó megmozdulások lehetnek. Annak az évnek már az addig eltelt része is viharos volt, tele merényletekkel, lázongásokkal és erőszakkal. A nyugalmas strand viszont éppen az a hely volt, amelyre egy Low-hoz hasonló embernek szüksége volt.

Low azonban képtelen volt kikapcsolódni. Fel-alá sétált a strandon, az óceánon túl fekvő Moszkva felé fordult, gondolatai ott jártak, a háta mögött pedig ott volt Amerika lángba borult világa.

Öt nappal azután, hogy Low hazautazott a nyaralásából, a kaliforniai Downey-ben egy, az átlagosnál nagyobb fejű, fontos ember dolgozni indult az ott épült, hatalmas gyártelep szerelőcsarnokába. Az volt a feladata, hogy a jövő számára megépítse azt a szerkezetet, amelyik segít a világot a demokrácia biztonságos otthonává tenni.

Az űrhajós Frank Borman újra meg újra kinyitotta és becsukta az Apollo-űrhajó parancsnoki kabinjának zárófedelét. Ennek a kúpos formájú kabinnak kell majd elvinnie a háromfős legénységet a Holdra. Már megbizonyosodott arról, hogy a kabintető megfelelően működik, de újra meg akart győződni róla, ezért nem hagyta abba az ajtó gyötrését. Biztos akart lenni abban, hogy bármi történjék is, a kabintető működése hibátlan.

Valamivel távolabb Borman két társa, Jim Lovell és az újonc Bill Anders készen állt a parancsnoki egység működését biztosító tárcsák, kapcsolók, emelőkarok, jelzőfények és mérőműszerek százainak ellenőrzésére. Az űrhajó kicsi volt, magassága még a három és fél métert sem érte el, átmérője pedig az alján alig négy méter volt. Borman és munkatársai azonban minden egyes négyzetcentiméterét úgy tervezték meg, hogy a szerkezet a pusztító erők özönének is ellenálljon.

Odébb egy tranzisztoros rádióból a slágerlista dalai szóltak, a zene megütötte Borman fülét.

„Egész jó ez a szám – szólalt meg Borman. – Ki az a fickó, aki énekli?”

„Ez a Beatles, Frank” – válaszolta Lovell nevetve.

Borman jobban kedvelte a hagyományos muzsikát. Gyerekkorában kívülről megtanulta az összes westerndal szövegét, amelyeket Arizonában a rádió közvetített. Még a XIX. századi „Cowboy Jack” című dalocskát is el tudta énekelni, de ebbe most nem mert belekezdeni, mert tudta, hogy Lovell és Anders mindenképpen szerette volna végighallgatni azt a számot, amelyik éppen a rádióban ment.

Borman a filmekben is a klasszikusokat kedvelte. Úgy tűnik, az űrhajósok közt ő volt az egyetlen, aki nem akarta mindenáron megnézni a 2001: Űrodüsszeiát, Stanley Kubrick legújabb, 1968 áprilisában bemutatott, a Holdra utazó emberekről szóló filmjét. Ez csak a fantázia szüleménye, vetette oda kollégáinak. Amerikában valóságos emberek is élnek, akik eljutnak a Holdra.

Borman és űrhajóstársai tudták, hogy bajok vannak a holdkomppal, ezért a program csúszik. Amíg azonban a tervezők és a mérnökök nem tudják kijavítani a hibákat, az űrhajósok aligha tehettek mást, mint újra megbizonyosodtak arról, hogy a parancsnoki egység valóban tökéletes. Bemásztak hát az űrhajójukba, és hozzáfogtak az ellenőrzéshez, kíméletlenül meggyötörték az űrhajót, hiszen ez vár rá a világűrben is.

Abban a pillanatban megcsörrent a telefon.

A dörzsöltebbek tudták, hogy nem ajánlatos Bormant munka közben megzavarni. A fickó a vonal másik végén azonban ősidők óta ismerte Bormant. És most azt mondta, hogy sürgős az ügy.

Donald Kent „Deke” Slayton irányította az űrhajósok kiképzését, és ő választotta ki a soron következő űrrepülések legénységének tagjait. Ha egy űrhajós a NASA valamelyik űrhajójával repült, akkor azt azért tehette, mert Slayton őt szemelte ki a feladatra.

Amikor Borman meghallotta, ki telefonál, kimászott a kabinból, és felvette az egyik melléken a kagylót.

„Deke, éppen egy fontos teszt kellős közepén járunk” – mondta.

„Frank, Houstonban van rád szükségem.”

„Mondd inkább most!”

„Ez nem telefontéma. Személyesen kell beszélnünk. Köss el egy repülőt, és indulj Houstonba. Rohanj!”

Borman elhúzta a száját – Amerika nem ért rá ostobaságokra és nem késlekedhetett –, de Slayton volt a főnök, és hiába volt a NASA hivatalosan polgári szervezet, soraiban katonás fegyelem uralkodott, így Borman kénytelen volt teljesíteni a parancsot. Bekukkantott az űrhajóba, és szólt a társainak: „Fiúk, ti most itt maradtok a kabinban. Nekem vissza kell mennem Houstonba.”

Borman a bérelt kocsijával a Los Angeles-i Nemzetközi Repülőtérre hajtott, ahol beugrott egy T–38 Talonba. Ezt a kétüléses, ikerhajtóműves szuperszonikus repülőgépet használták az űrhajósok kiképzésére, ezzel utaztak vagy csak kikapcsolódásképpen repültek vele egyet. Felszállás után a gép orrát Texas felé fordította. Hiába volt negyvenéves, mégis minden porcikájában úgy nézett ki, mint egy kadét a West Pointon: homokszőke haja sörtére volt nyírva, szögletes álla támadásra készen állt, ívelt szemöldökei olyanok voltak, mint a környezetében mindent folyamatosan pásztázó radarok. Még a feje is katonás formájú volt és kicsit nagyobb volt a természetesnél, ezért is ragadt rá gyerekkorában a kockafejű becenév.

Borman el sem tudta képzelni, miért lehet rá szükség ilyen hirtelen Houstonban. Őt jelölték ki az Apollo–9 parancsnokának, ezt a küldetést szánta a NASA a négy előkészítő repülés közül a harmadiknak, mielőtt az űrhajósok megpróbálnak leszállni a Holdra. Az Apollo–9-et rutinküldetésnek tervezték: Föld körüli pályára állnak, ellenőrzik az űrhajó működését, és visszajönnek. Az indításáig még legalább fél év volt hátra. Borman azonban sejtette, nem a semmiért rendelték Houstonba. Utoljára a NASA történetének legtragikusabb napján kapott efféle „dobj el mindent” telefonhívást.

Másfél évvel korábban történt a tragédia, 1967. január 27-én, amikor a floridai indítóálláson a visszaszámlálási gyakorlat közben tűz ütött ki az űrhajóban. Az Apollo–1 főpróbájának biztonságosan és rutinszerűen kellett volna lejátszódnia a bent ülő három űrhajós számára, akik a négy héttel későbbi időpontra kitűzött, tényleges űrrepülésükre készültek. Az elektromos rendszerben azonban kipattant egy szikra, és a három ember a tiszta oxigén légkörben gyorsan terjedő tűzben csapdába esett. Még Ed White sem tudta felfeszíteni a kabinajtót, pedig a NASA-űrhajósok közt ő volt a legerősebb, miközben a lángok elborították az űrhajó belsejét.

Borman családja körében élvezte ritkán adódó vakációját Houston közelében egy tóparti házikóban, amikor azon a szörnyű napon befutott Slayton hívása.

„Frank, borzalmas tűz ütött ki a Harmincnégyes Állásban, három űrhajósunk bennégett – Gus Grissom, Ed White és az egyik újoncunk, Roger Chaffee. Gyere a Fokra, amilyen gyorsan csak tudsz, mert kijelöltek a vizsgálóbizottság tagjának.”

A hír megdöbbentette Bormant, aki bátyjának tekintette Ed White-ot, neki magának nem lévén testvére. A hír Borman feleségét, Susant is lesújtotta, akinek egyik legjobb barátnője Pat White volt. Borman azt felelte Slaytonnak, hogy amilyen hamar csak tud, Floridába repül, de előbb meg kell állnia Houstonban White-ék házánál.

Amikor Susannel együtt megérkeztek, Pat görcsösen zokogott. White-éknak két gyermekük volt, az egyik tíz-, a másik tizenhárom éves, akik most egyik pillanatról a másikra apa nélkül maradtak. Pat még fel sem ocsúdott a csapásból, amikor alig néhány órával a tragédia híre után felhívta őt egy hivatalnok Washingtonból, és közölte vele, hogy bár Ed azt szerette volna, ha a West Pointon temetik el, mindhárom elhunyt űrhajóst az Arlingtoni Nemzeti Temetőben helyezik örök nyugalomra.

„Mondd meg annak a fickónak a nevét” – kérte Borman.

Egy perc sem telt bele, és a vonal másik végén már ott volt az illető.

„Ezt Washingtonban már eldöntötték” – ismételte meg az ember.

„Átkozottul nem érdekel, mit döntöttek – jelentette ki Borman. – Ed azt akarta, hogy a West Pointon temessék el, és ennek így kell lennie, ezért ha kell, akár Johnson elnökhöz is elmegyek, hogy biztosan így legyen. Maga meg menjen a fenébe, és intézkedjen!”

Négy nappal később White-ot a West Pointon temették el. A koporsóvivők közt ott volt Borman és Lovell. A szertartáson Anders is ott volt.

A temetés után Borman megkezdte munkáját a NASA által felkért vizsgálóbizottságban. A társaságban ő volt az egyetlen űrhajós, ami azt jelentette, hogy a NASA a legjobbak egyikének tartotta. Első feladataként a Kennedy-fokon felügyelnie kellett az Apollo–1 űrhajó szétszerelését, hogy megállapíthassák a tűz okát. Napokkal később ő volt az első űrhajós, aki beléphetett a kabinba. Rémálom volt, amit a kiégett kabinban látott. A műszerek és a panelek elszenesedett sorát korom borította, az alkatrészek mindenfelé szétszóródtak. Az űrhajósokat az életfenntartó rendszerhez kapcsoló csövek megolvadtak. Akármerre nézett, egyetlen színes tárgyat sem látott, minden szürke és fekete volt.

Aznap este a NASA-sok Cocoa Beach-i törzshelyén, a Mousetrap nevű étteremben találkozott Slaytonnal és a többiekkel. Borman ritkán ivott mértéktelenül, de akkor el kellett nyomnia a kiégett űrhajó szagát, ezért hamar hozzáfogott. Elhunyt bajtársai emlékére mondott pohárköszöntőt, majd poharát a tűzbe vetette. White az egyik legegyenesebb ember volt, akit csak Borman ismert – becsületesen bevallotta, ha hibázott, igazi hazafi volt, és olyan ember, akit nem érdekeltek a sportkocsik és azok a könnyű nők, akiket az űrhajósok bármikor megkaphattak. Mindkettejük számára a család volt az első. Bormanék és White-ék gyakran béreltek ki közösen egy tóparti házat Houston közelében, ahová horgászni jártak. Borman nem emlékezett, hogy bárki is annyira hiányzott volna neki, mint Ed White.

Borman a következő két hónapot a kiégett űrhajóban töltötte, megvizsgálta a tervezését, hibákat keresett, amelyeket gondolatban megpróbált kijavítani. A Kongresszus 1967 áprilisában meghallgatást tartott a tűz okáról, ahová Bormant is meghívták tanúskodni.

Többnyire agresszív és ellenséges kérdéseket tettek fel, tele hátsó gondolatokkal, „mi lett volna ha” típusú feltételezésekkel, miközben ujjal mutogattak a felelősökre. Borman azonban szilárd és eltökélt maradt, nem rejtett semmit véka alá, elismerte a NASA felelősségét, de nem engedte, hogy a kongresszusi képviselők belerúgjanak az amúgy is gyengélkedő NASA-ba. Még mindig fájt neki legjobb barátja, Ed White elvesztése, de vigyázott, nehogy az érzelmei eltorzítsák a beszámolóját. A meghallgatás végén elmondta egyik legemlékezetesebb tanúvallomását.

„Megpróbáljuk az önök értésére adni, hogy bízunk szervezetünk vezetésében, a mérnökeinkben és önmagunkban – mondta Borman. – Úgy gondolom, az igazi kérdés azonban az, bíznak-e önök is bennünk.” Néhány nappal később így szólt a törvényhozókhoz: „Fejezzük be a boszorkányüldözést, és lépjünk tovább!” A NASA-nál a főigazgatótól a közlegényekig senki sem akadt, aki ne hallotta volna örömmel ezeket a szavakat. Végül a Kongresszus megfogadta a tanácsát, a NASA pedig folytathatta a munkát, hogy embert küldjenek a Holdra.

Miután túlélték a vizsgálatot, a NASA rendkívüli ajánlatot tett Bormannek. Megkérték, hogy átmenetileg hagyja ott az űrhajósprogramot, és irányítsa a parancsnoki kabint újratervező csoportot. Azonnal elfogadta az ajánlatot. Munkatársaival mindent megtettek azért, hogy az új kabin minden idők legkorszerűbb és legbiztonságosabb űrhajója legyen.

Borman csak remélhette, hogy nem egy újabb tragédia miatt hívatták, miközben gépével leszállt a houstoni Ellington Légitámaszponton, és Slayton irodája felé indult. Sejtette, hogy valami rendkívüli történhetett, mert amint belépett, arra kérték, csukja be maga mögött az ajtót. Még le sem ültek, Slayton máris belevágott.

„Most értesített minket a CIA, hogy az oroszok még az év vége előtt körül akarják repülni a Holdat. Ezért meg akarjuk változtatni az Apollo–8 programját, a Föld körüli keringés helyett a Hold körülrepülésére. De ehhez még sok mindennek passzolnia kell. Az Apollo–8 repülésének tökéletesnek kell lennie. De ha úgy alakul, Frank, akkor kész lennél elrepülni a Holdhoz?”

Az ötlet meghökkentette Bormant. Az Apollo–8 repülését decemberre tervezték, és addig már csak négy hónap volt hátra, ráadásul nem is a Hold lett volna a cél. Az Apollo–8-at biztonsági küldetésnek szánták, az űrhajó a Föld körül, mintegy 200 kilométer magasan keringett volna. Ez lett volna azoknak a szükséges lépéseknek az egyike, amelyeknek meg kellett előzniük az ember remélhetőleg még 1969 vége előtti holdraszállását. Minden a tervek szerint haladt a NASA-nál. Minden.

Slayton azonban pontosan arra gondolt, amit mondott. Azt akarta, hogy Borman nyergeljen át egy egészen más küldetésre, és repüljön el a Holdig. 384 000 kilométerre. Tizenhat héten belül. Slayton nem említette, hogy a holdkomp valószínűleg nem készül el addigra. Egyetlenegyet sem említett a számtalan ok közül, amelyek miatt a NASA az év végére még nem áll készen arra, hogy embereket küldjön a Holdhoz. Valójában csak nagyon kevés további részletet közölt Bormannel. Még csak azt sem kérte tőle, hogy beszélje meg a dolgot a feleségével vagy a legénysége tagjaival.

Bormannek napokra vagy talán hetekre lett volna szüksége, hogy átgondolja a javaslatot. Slayton azonban választ várt tőle, méghozzá azonnal. Borman értette, miért sürgős a dolog. Ha a Szovjetunió küldene elsőként embereket a Holdhoz – még ha nem is szállnának le –, akkor az óriási diadalt jelentene számukra az űrversenyben, ugyanakkor Amerikára pusztító csapást mérne az Egyesült Államok és a Szovjetunió közötti hidegháborúban. A küldetés, amelyet Slayton javasolt, kimondhatatlanul veszélyes volt. Ugyanakkor magában hordozta a lehetőséget, hogy megváltoztassa a történelem menetét.

2. fejezet

AZ ŰRVERSENY

1957. október 5-én, szombaton hajnalban a világ arra ébredt, hogy a lapok szalagcímei szerint a Szovjetunió pályára állította a világ első mesterséges holdját. A kis ezüstszínű gömböt, amely alig több mint kétszer akkora volt, mint egy kosárlabda, Szputnyiknak nevezték. A műholdat a kazahsztáni Bajkonur Kozmodromból állította pályára a hordozórakéta. A Szputnyik 215 és 939 kilométer közötti magasságban húzódó pályáján 96 percenként kerülte meg a Földet. Korábban soha nem sikerült még az embernek valamely tárgyat eljuttatni a Föld légkörén túlra, és olyan sebességre gyorsítani, hogy az a kozmosz birodalmának részévé váljék. Alig lehetett elhinni. Az ember elkészítette saját holdját.

Az amerikaiak eleinte csodálattal bámulták a teljesítményt, amit csak tetőzött, hogy ők maguk is tanúi lehettek az eseménynek. A szovjetek közzétették azokat a frekvenciákat, amelyeken a Szputnyik rádióadója három tized másodperces füttyjeleket, úgynevezett bip-bipeket sugárzott ki. Bárki, akinek volt egy rövidhullámú rádióvevője, meghallgathatta a Szputnyikot. Akinek pedig látcsöve (vagy jó szeme) volt, meg is pillanthatta, pontosabban nem magát a műholdat, hanem valószínűleg inkább az azt pályára állító hordozórakétát, amint a feje fölött elrepült. Amerikaiak milliói mentek ki a szabadba vagy ültek a rádiókészülékeik mellé, hogy meghallják a jövő jelzéseit.

Eljött azonban a hétfő, amikor Amerika varázslatos hétvégéje a sötétebb valóságba fordult át.

Az Egyesült Államok volt technikai szempontból a világ legfejlettebb állama; 12 évvel korábban drámai módon járult hozzá a II. világháború befejezéséhez, amikor Japán ellen bevetette saját fejlesztésű atombombáját. Amerikának kellett volna az első országnak lennie, amelyik műholdat állít pályára. Ehelyett aznap, amikor a Szputnyikot elindították, a CBS a Leave It to Beaver című szituációs komédia első adását sugározta. A sorozat egy mintacsaládról szól – Cleaverékről –, akik egy elkerített elővárosban, minden modern kényelemmel ellátott lakásukban élnek. Sokak számára úgy tűnt, Amerika belesüppedt a boldog jólétbe – akárcsak Cleaverék –, miközben a szovjetek elhúztak mellettük.

De kik is voltak valójában a szovjetek? A legtöbb amerikai a technikai fejlődésben elmaradott embereknek látta őket, akik egy háború előtti traktorokkal dolgozó paraszti gazdaságra épülő, csupa szürke országban élnek. Ehhez képest egyik napról a másikra végrehajtották a történelem egyik legjelentősebb tudományos áttörését. Ezzel megváltozott a hatalmi egyensúly – ezt a vak is láthatta.

„Ha az oroszok képesek arra, hogy egy 84 kilós „holdat” az előre kiszámított pályán 900 km magasra küldjenek a világűrbe – írta azon a hétfőn a Chicago Daily News –, akkor már nincs messze az a nap sem, amikor bárhol a Föld felszínén az előre kiválasztott célpontba tudják juttatni halálosztó robbanófejeiket.”

Az ehhez hasonló történetekkel felbőszítették a nemzetet. A rémület tovább fokozódott kedden, amikor kiderült, hogy a szovjetek már korábban felrobbantották saját fejlesztésű, minden addig kipróbáltnál nagyobb robbanóerejű hidrogénbombájukat. A már amúgy is megrémült amerikaiak pánikba estek.

Öt nappal a Szputnyik indítása után Dwight Eisenhower elnök, a II. világháború legendás hős tábornoka sajtókonferenciát tartott, ahol rá nem jellemző tájékozatlanságot árult el, amikor a szovjet mesterséges holdról kérdezték. Akadozva, inkább öt évvel korábbi önmagára emlékeztetve kijelentette: „Sem a bölcs, sem a bátor nem fekszik a vágányokra, hagyva, hogy a jövő vonata keresztülrobogjon a testén.” Lyndon Baines Johnson texasi szenátor sokkal egyértelműbben nyilatkozott a Szputnyik jelentette veszélyről. Mint mondta, „az oroszok hamarosan bombákat szórnak ránk az űrből, mint ahogy a gyerekek kövekkel dobálják meg az autókat az autópálya felüljáróiról”. A magfizikus Teller Ede, akit a hidrogénbomba atyjának tekintenek, a tévében kijelentette, hogy „az Egyesült Államok fontosabb csatát veszített most el, mint Pearl Harbornál”. Ezt a véleményét más szakértők is osztották, miközben a Szputnyik tovább keringett a Föld körül, időnként Amerika fölött is elrepült, fittyet hányva a gravitációra, a demokráciára és a világ legerősebb nemzetének félelmeire.

A II. világháborúban az Egyesült Államok és a Szovjetunió még szövetségesek voltak, de az együttműködés léket kapott, amikor 1945-ben az Egyesült Államok atombombát dobott két japán városra, Hirosimára és Nagaszakira. A bombákkal Amerika megpróbálta kikényszeríteni a háború befejezését a csendes-óceáni hadszíntéren, azonban Joszif Sztálin szovjet diktátor többet látott ebben a lépésben. Számára ez azt jelezte, hogy Amerika világuralomra tör. Mindössze 14 nappal Hirosima után Sztálin rendeletet adott ki, amelyben a szovjetek saját nukleáris fegyvereinek kifejlesztésére adott utasítást.

Az ötlet vágyálomnak tűnt. A háborúban 27 millió szovjet állampolgár veszítette életét, és az ország ipara is érzékeny veszteségeket szenvedett. A városok és a falvak romokban hevertek. Az emberek elvesztették otthonaikat, és alig volt mit enniük. Az atombomba elkészítéséhez viszont csúcstechnológiára volt szükség, emellett a terv hatalmas erőforrásokat igényelt és a legkiválóbb tudósokat kellett csatasorba állítani. A szovjetek viszont még egy jobb autót is alig voltak képesek gyártani.

Ugyanakkor még mindig a Szovjetunió tudhatta magáénak a világ legnagyobb hadseregét. A háborúban bebizonyosodott, hogy jelentős emberveszteséget is képesek túlélni. Ezért az amerikai diplomaták különösen odafigyeltek, amikor 1946-ban Sztálin a kapitalizmust tette felelőssé a II. világháborúért, és megígérte, hogy a Szovjetunió a tudomány és a technika területén meg fogja előzni a Nyugatot. Addigra nyilvánvalóvá vált, hogy jó fegyvereket csak magasszintű tudománnyal készíthetnek.

Újfajta konfliktus bontakozott ki, ahol már nem a csatatereken egymással szemben álló emberek küzdöttek, hanem a propaganda és a fenyegetés, a katonai erőfitogtatás és a szövetségek létrehozása jelentette a hadszínteret – vagyis elkezdődött a hidegháború. Ennek talán legfontosabb sajátossága az a versenyfutás volt, hogy melyik fél tud a technológiák saját szolgálatába állításával olyan célokat elérni, amelyek addig elképzelhetetlennek látszottak.

A Szovjetunió 1949 augusztusában sikerrel próbálta ki első atombombáját – három évvel hamarabb, mint ahogyan azt az amerikai szakértők lehetségesnek tartották. Az amerikaiak lelkében még elevenen élt a Hirosimában elégett és az Auschwitzban elpusztított emberi testek látványa. Senkinek sem kellett elképzelnie, milyen lehet a tömegpusztítás, vagy azt, milyen csapásokat képesek az emberek egymásra mérni – minderre még túlságosan jól emlékeztek.

Körülbelül ebben az időben jöttek rá az amerikaiak, hogyan tudják megvédeni magukat egy atomtámadás esetén – vagy legalább hogyan próbálhatják meg túlélni azt. 1951-ben szerte az ország iskoláiban levetítették a Bertről, a teknősről szóló filmet, amelyik megmutatta a gyerekeknek, hogyan kell „fedezékbe húzódni és elrejtőzni”, amikor „meglátják a villanást”. „Mindannyian tudjuk, hogy az atombomba nagyon veszedelmes – hajtogatta a barátságos hangú narrátor az egész filmben, miközben a gyerekek ijedten bújtak a padjaik alá. – Mivel ez a fegyver ellenünk is bevethető, készen kell állnunk a támadásra.” 1954-ben már az egész országban folytak az atomtámadás túlélését célzó gyakorlatok.

Az 1950-es évek közepén még a legtöbb ember azt gondolta, hogy a nukleáris bombákat repülőgépekkel juttatják célba, ahogyan a B–29 Superfortress ledobta Japánra a két bombát, vagy az újabban kifejlesztett B–52 Stratofortress nehézbombázókkal. Ezek a repülőgépek azonban ugyanolyan sebezhetőek voltak, mint az I. világháború kétfedelű gépei: az ellenség le tudta lőni őket. A bombák célba juttatására tehát jobb megoldásra volt szükség. Az amerikai és a szovjet katonai vezetés egyaránt pontosan tudta, mi jelenti a megoldást.

A rakéta.

Az eszközt először a nácik vetették be a háborúban, amikor V–2 rakétáikkal 1944 szeptemberében Londont és más célpontokat támadtak. A V–2 hatótávolsága csak háromszáz kilométer volt, ami kevésnek és későinek bizonyult ahhoz, hogy Hitler javára fordítsa a háború kimenetelét. A technológiában azonban óriási lehetőség rejlett. Tíz évvel később mind az Egyesült Államokban, mind a Szovjetunióban olyan hordozóeszközök kifejlesztésén dolgoztak, amelyek képesek átrepülni az óceánok fölött.

És akkor az egyik ilyen hordozórakéta Föld körüli pályára állította a Szputnyikot. Amerika tudta, hogy válaszolnia kell a kihívásra, méghozzá gyorsan. Azzal, hogy az indítóállványra helyezi saját rakétáját és műholdját. Elkezdődött az űrverseny.

Nem egészen egy hónappal a Szputnyik után a szovjetek újabb műholdat állítottak pályára, amelyiknek ezúttal már utasa is volt – Lajka kutya (ami oroszul „ugatós”-t jelent). Az ötkilós szamojéd keverék Föld körüli keringésével belopta magát az egész világ szívébe. Lajka űrrepülésével azonban nem a népszerűséget hajhászták; ez volt az ember űrrepülése felé vezető út első lépése – semmilyen más oka nem volt a kutya űrutazásának. Ez viszont éppen elég nyomós ok volt.

Az az ország, amelyik embereket tud küldeni a világűrbe, jó úton jár, hogy kitapasztalja, hogyan vándorolhatnak el a Földről, gyarmatosíthatja a Naprendszert és katonákat állomásoztathat a világűrben. Ha egy műhold Föld körüli pályára állítása előnyt jelent egy országnak itt a Földön, akkor a világűr benépesítése saját állampolgáraival és katonáival, az egész univerzumra kiterjedő előnyt jelent az erre képes országnak.

Volt még egy ok, amiért embereket akartak küldeni a világűrbe. Ha az ember eljuthat a légkörön kívülre, akkor akár a Holdat is elérheti. Az örökkévalóság óta a fejünk fölött lebegő, gyönyörű és titokzatos égitest mindig az elérhetetlenséget jelképezte az ember számára. A Hold szabályozta a tengerjárást, útbaigazította az eltévedteket, világított betakarításkor, megihlette a költőket és a szerelmeseket, megszólította a gyerekeket. Az országnak, amelyik először akar embert küldeni a Holdra, nem elég hatalmas lépéseket tenni a tudomány és a technika területén; emellett be kell teljesítenie azt a vágyakozást, amelyik láthatóan nemcsak az elmében, hanem a lélekben is lakozik.

Néhány nappal Lajka űrbe indulása után nyilvánvalóvá vált, hogy a szovjetek nem úgy tervezték meg a műholdat, hogy az épségben vissza tudjon térni a Földre. A Nyugaton a kommunista rendszer szívtelenségéről kialakult kép csak rosszabbodott, miközben Lajka a pusztulását várta.

Az újabb szovjet műhold felbocsátásával egyre kínosabb helyzetbe került Egyesült Államok sürgősen el akarta indítani saját műholdját. 1957. december 6-án, két hónappal a Szputnyik–1 startja után a floridai Canaveral-fok indítóállásában egy Vanguard-rakéta indításának visszaszámlálása folyt, a rakéta orrában egy grépfrút nagyságú műholddal. A szovjetek minden űrrepüléssel kapcsolatos műveletet titokban hajtottak végre, ezzel ellentétben az Egyesült Államokban az esemény széles nyilvánosságot kapott, a tévéadók szerte az országban élő adásban közvetítették a startot.

Begyújtásuk után a Vanguard folyékony üzemanyagú hajtóművei narancssárga lángot okádtak, a rakéta el is kezdett emelkedni, de néhány méter magasan megtorpant, kissé megbillent, majd visszazuhant az indítóállványra, ahol egy óriási robbanással megsemmisült. A Vanguard robbanását csak az apró, gömb alakú műhold élte túl, amelyet a robbanás ereje távolabbra repített. A földön fekvő eszköz úgy füttyögött, mintha legalábbis elérte volna a Föld körüli pályát.

A rakéta hamvai még ki sem hűltek, azonnal elkezdődtek a megaláztatások. Szerte a világon a média a „Flopnyik”, „Kaputnyik”, „Stayputnyik” és hasonló gúnyneveket aggatott a projektre, miközben a szovjetek – jól mulatva és kihasználva Amerika kínos helyzetét – felajánlották segítő kezüket az Egyesült Államok számára az elmaradott országok technológiai felzárkóztatását célzó ENSZ-programban.

1958. január 31-én az Egyesült Államok újra nekiveselkedett. Ezúttal a rakéta nyílegyenesen emelkedett fölfelé, lángcsóvája megvilágította az éjszakai égboltot, és a szemtanúk „Go, Baby!” kiáltásai közepette a lángok fénye fokozatosan elhalt, a távolodó hajtóművek döreje halk morgássá szelídült. Néhány perccel később az Explorer (Felderítő) nevű, 14 kg tömegű műhold már a Föld körül keringett. Figyelmeztető jelzés volt ez arra nézve, milyen gyorsan változhat a helyzet, ha egy ország meg van győződve arról, hogy túlélése a tét.

Egy hónappal később Eisenhower elnök, az idős tábornok megvívta saját csatáját az űrversenyben. Megalapította a Fejlett Kutatási Projektek Ügynökségét (Advanced Research Projects Agency – ARPA), vagyis a hadsereg innovációs központját, ahol a kutatók a tudomány és a technika határait feszegethették. (Az 1960-as években az ARPA megpróbálta létrehozni a számítógépek egész Egyesült Államokra kiterjedő hálózatát, azt a rendszert, amelyből később az internet kinőtt. 1972-ben az ügynökség nevét kiegészítették a Védelmi [Defense] szóval, attól kezdve DARPA a neve.) 1958 szeptemberében Eisenhower elnök aláírta a Nemzeti Védelmi Oktatási Törvényt, amelynek értelmében sok milliárd dollárt fordíthattak az amerikai fiatalok oktatására a tudományban és az ahhoz kapcsolódó területeken. Októberben az elnök rendelete nyomán megkezdte működését az ország űrügynöksége, a NASA (National Aeronautics and Space Administration, Nemzeti Repülési és Űrhajózási Hivatal), amely átvehette elődszervezete, a NACA (National Advisory Committee for Aeronautics, Országos Repülésügyi Tanácsadó Bizottság) nyolcezer munkatársát és 100 millió dolláros költségvetését. A NASA alkalmazottai között sokan voltak a fiatal tudósok, mérnökök és fantaszták.

1958 decemberében, körülbelül egy évvel a Szputnyik indítása után a NASA bejelentette a Mercury-program elindítását, azzal a céllal, hogy embereket juttassanak Föld körüli pályára, és hozzanak vissza onnan épségben. A Légierő berepülő pilótái közül választottak ki hét bátor férfit a feladatra. Asztronautáknak, azaz „a csillagok hajósainak” nevezték el őket, hiszen a világűr végtelen óceánjának felderítésére vállalkoztak.

Az Egyesült Államok népe 1960 novemberében John Fitzgerald Kennedyt választotta az ország elnökévé. Kennedy azzal vádolta a republikánusokat, hogy gyengék a honvédelemben és a kommunizmus elleni fellépésükben, Eisenhowert pedig azzal, hogy engedte az Egyesült Államokban az interkontinentális ballisztikus rakéták gyártásának visszaesését, miáltal kialakult az úgynevezett rakétalemaradás. Az ország új elnöke szerint Amerika nem engedheti meg magának, hogy bármiben is második legyen az oroszok mögött.

1961. április 12-én, nem egészen három hónappal Kennedy beiktatása után, az amerikai hírszerzés követőállomásai egy szovjet űrhajó repülését jelentették, az űrhajó belsejében pedig meghökkentő dologra figyeltek fel. Néhány perccel később a szovjet kormány bejelentette, hogy eljuttatták az első embert a világűrbe – akit ők kozmonautának, vagyis „a kozmosz hajósának” neveztek el. Űrhajósuk addigra már körbe is repülte a Földet.

Az ember első ízben tört ki az otthonát jelentő bolygó kötelékéből. Mialatt a 27 éves Jurij Gagarin a földgolyó körül száguldott, még csak kevesen tudták, mennyire hajszolták a szovjetek a küldetés mielőbbi elindítását, a kockázatok micsoda tömegét vállalták, és hány kritikus tesztet hagytak ki.

A 108 perces repülés vége felé közeledve, miután Gagarin űrhajója belépett a légkörbe, Gagarin a terv szerint katapultált, és ejtőernyőjével sértetlenül ért földet, de csaknem háromszáz kilométerre a leszállás tervezett helyétől. Gagarin egy kis orosz falucska, Szmelovka szántóföldjére érkezett, ahol egy helybéli asszony és egy kislány talált rá. A kislány elfutott, mert megrémült az égből pottyant idegen látványától, Gagarin azonban integetett feléjük, és odakiáltotta: „Ne féljetek, én is közületek való, szovjet ember vagyok!” Bár az űrruhájában nehezen tudott lépkedni, mégis sikerült odamennie a kislányhoz, akinek elárulta a hihetetlen igazságot: éppen akkor érkezett a világűrből.

1945-ben a Szovjetunió romokban hevert. Tizenhat év elteltével Föld körüli pályára állította az első embert. Gagarint díszszemlével köszöntötték a Vörös téren, nagyobbal, mint amekkorával a II. világháború végét ünnepelték. Az emberek az utcákon sírtak örömükben, otthonaikban pedig kiakasztották az űrhajós képét.

Gagarin repülésének még a Szputnyiknál is nagyobb hatása volt az Egyesült Államokban. „Lemaradtunk”, ismerte el Kennedy egy sajtókonferencián. A kommunizmus nagyszerűségét dicsőítő és a szovjet tudomány és technika felsőbbrendűségét harsogó szovjet propaganda elárasztotta Amerikát, amivel ráadásul nehéz volt vitába szállni – hiszen továbbra is a szovjetek hajtották végre az első és legnagyobb tetteket a világűrben. Ez viszont azt jelentette, hogy bármit is állított Hruscsov arról, hogy ők a békét akarják, a szovjetek kiépítették előnyüket egy háborúban.

Kennedy kénytelen volt visszavágni. Megkérte alelnökét, Lyndon Johnsont, hogy találja meg azt a hosszú távú kihívást, amelyet a NASA teljesíteni tud, és amely elég időt ad az űrügynökségnek arra, hogy utolérjék a szovjeteket, ugyanakkor olyan nehéz és látványos, hogy azzal Amerika a világűrben is megszerezheti a vezető szerepet. Kennedynek valamilyen történelmi jelentőségű célra volt szüksége, és azt a lehető leghamarabb be kellett jelentenie.

Csak néhány nappal Gagarin sikeres visszaérkezése után mintegy ezerötszáz kubai menekült, akiket a CIA képezett ki és fegyverezett fel, támadást indított a Disznó-öbölben a szovjetek támogatását élvező szocialista Kuba ellen, de akciójuk kudarcba fulladt. Kennedyt, aki eredetileg jóváhagyta a tervet, később azonban visszavonta a támogatását, lesújtotta a kudarc híre, mert tudta, hogy az nemcsak az ő személyes tekintélyét tépázta meg, hanem az Egyesült Államokét is. „Egész életemben okosabb lehettem volna annál, minthogy a szakértőkre hallgassak – panaszkodott tanácsadójának és beszédírójának, Theodore Sorensennek. – Hogy lehettem olyan ostoba, hogy engedtem nekik?” Hruscsov válasza viszont egyszerű volt: a fiatal amerikai elnök határozatlan és gyenge.

Három héttel azután, hogy Gagarin körberepülte a Földet, Alan Shepard végrehajtotta a Mercury-program első űrrepülését. A Haditengerészet egykori pilótája lett az első amerikai a világűrben. Tizenöt perces repülését szerpentines és konfettiesős ünnepléssel köszöntötték, de a tényeket nem lehetett elhallgatni. Az amerikai űrhajós egyszerűen csak felment és lejött, míg szovjet kollégája körülrepülte a Földet – ami a végrehajtáshoz szükséges technológia szempontjából minőségi különbséget jelent. Mint mindig, a szovjetek változatlanul messze előrébb jártak. Egyetlen győzelmük után sem mulasztották el politikai rendszerük és életfelfogásuk felsőbbrendűségét hangoztatni, ezek a kijelentések azonban a jövőről is szóltak.

1961. május 25-én, alig egy hónappal a Disznó-öbölbeli fiaskó után Kennedy a Kongresszus rendkívüli, plenáris ülésén beszédet mondott a „nemzet által elvárt, sürgős lépésekről”. Emlékeztetett arra, hogy a világban küzdelem bontakozott ki a szabadság és a zsarnokság között, amely harc kimenetele szempontjából döntőnek bizonyultak a világűrben elért eredmények.

Ezután odadobta a kesztyűt.

„Hiszem, hogy e nemzetnek el kell köteleznie magát azon cél mellett, hogy még az évtized vége előtt embert juttat a Holdra, és onnan biztonságban vissza is hozza a Földre. E korszak semelyik más űrprogramja sem lesz nagyobb hatással az emberiségre vagy sokkal fontosabb a távoli világűr felfedezése során; és egyik végrehajtása sem lesz ilyen nehéz vagy költséges.”

A teremben pisszenés sem hallatszott. Az Egyesült Államok még Föld körüli pályára sem tudott embert küldeni; és most az elnök azt ígéri, hogy űrhajósaik a Holdra lépnek, méghozzá nem több, mint nyolc és fél éven belül. Még ha a NASA tudta volna, hogyan kell embert juttatni a Holdra – márpedig nem tudta –, akkor is hiányzott az infrastruktúra, az ipar, a munkaerő és a technika, amire a cél eléréséhez szükség volt. Ennek ellenére az elnök kiállt a képviselők elé, és ragaszkodott ahhoz, hogy ezt meg kell tenni. Gyorsan.

A lécet aligha lehetett volna magasabbra állítani. Ha Amerikának nem sikerül, akkor ezt a kudarcot nem lehet letagadni vagy a szőnyeg alá söpörni. A kudarc azt bizonyítaná, hogy ez az ország nem képes végrehajtani azt, amit vezetője a legfontosabb célként jelöl meg, hogy az ország legokosabb emberei csődöt mondtak, hogy a világ nem reménykedhet egy jobb jövőben. A kudarc gyengítené a NASA morálját. Emellett felbátorítaná a Szovjetuniót, azt az országot, amelyik nem mulasztja el, hogy Amerika zavarát kihasználja a propaganda és a katonai előny kikényszerítése céljára.

És mégis…

Ha a NASA képes lesz betartani Kennedy határidejét, akkor az azt az üzenetet hordozza – az amerikai népnek, a szovjeteknek és az egész világnak –, hogy nincs semmi, amit az Egyesült Államok ne tudna végrehajtani, ha eléggé akarja. Hiába veszítette el az űrversenyben egyik csatát a másik után, hiába került lépéshátrányba a katonai hordozórakéták és a bombák fejlesztése területén, hiába szenvedett el megalázó kudarcot a Disznó-öbölben, az Egyesült Államok mégis talpra áll, felemelkedik úgy, ahogy arra egyetlen más ország sem képes, és megvalósítja a csodát. Valószínűleg ezt hallotta ki a Kongresszus is Kennedy szavaiból, mert miközben az elnök folytatta a beszédét, a képviselők tapsviharban törtek ki. Az elnök kifejtette, hogy az ember Holdra lépése és onnan épségben visszatérése a legjelentősebb tudományos és műszaki kihívás, amellyel az emberiség valaha is szembenézett. Ezt lehetetlen lenne az évtized végéig végrehajtani, kivéve akkor, ha egy nemzet valóban tudja, mire képes, és így számára nincs lehetetlen.

Miközben az amerikaiak Kennedy tervét taglalták, a szovjeteknek tátva maradt a szájuk. Ők továbbra is élen jártak az űrversenyben, és elküldtek egy űrszondát 68 millió kilométer távolságra, amelyik éppen néhány nappal Kennedy beszéde után repült el a Vénusz mellett. Júniusban Hruscsov lekezelően viselkedett Kennedyvel szemben azon a kétnapos csúcstalálkozón Bécsben, ahol megvitatták a kommunizmus és a demokrácia kérdéseit, és tárgyaltak a két szuperhatalom közötti kapcsolatokról. Hruscsov agresszív, hatalmaskodó és lekezelő volt; a találkozó végére a szovjet vezető úgy kikészítette az elnököt, hogy még tehetetlenebbnek látszott, mint a Disznó-öbölbeli incidens után. „Ezek voltak életem legrosszabb napjai. Vadul belém gyalogolt – panaszkodott Kennedy a New York Times újságírójának. – Nagy bajban leszek, ha az hiszi, hogy tapasztalatlan vagyok és nincs bátorságom.”

Négy hónappal később, 1961. október 30-án a szovjetek Oroszország északi része fölött felrobbantották a Cár-bombának nevezett eszközt. A Hirosimára ledobott atombomba robbanóerejének csaknem négyezerszeresét sűrítették egyetlen bombába, így ez lett messze a legnagyobb erejű nukleáris fegyver, amelyet valaha felrobbantottak, sőt amelyet valaha építettek. Néhány pillanaton át a robbanás ereje elérte a Nap sugárzó teljesítményének 1,4 százalékát. A robbanás keltette lökéshullám háromszor körbekerülte a Földet, a gombafelhő pedig több mint hétszer olyan magasra emelkedett, mint a Mount Everest. A robbanás helye alatt a talaj megolvadt és megüvegesedett, az embereket pedig még a robbanás helyétől nyolcvan kilométerre is ledöntötte lábukról a lökéshullám.

Egy évvel a Cár-bomba felrobbantása után Hruscsov atomrakétákat telepített Kubába. Kennedy követelte, hogy távolítsák el a rakétákat. Hruscsov erre nem volt hajlandó, de 1962 októberében már egy más elnökkel találta szemben magát. Kennedy tengeri blokádot rendelt el a szigetország ellen. Tizenhárom napon keresztül az Egyesült Államok és a Szovjetunió az atomháború szélén táncolt. Kennedy azonban keményen kitartott az álláspontja mellett, és nem volt hajlandó megszüntetni a blokádot. Amikor már úgy tűnt, hogy egyik félnek sincs más választása, mint bevetni az atomfegyvereit, Hruscsov meghátrált, és visszavonta az atomrakétákat. A kubai rakétaválság az amerikai történelem egyik legfeszültebb és legveszedelmesebb eseménye volt, de amikor vége lett, a világ már egészen más véleménnyel volt John Fitzgerald Kennedy akaraterejéről.

1963. november közepén Kennedy ellátogatott a Canaveral-fokra, ahol tájékoztatták őt Amerika kolosszusa, a 36 emelet magas, háromlépcsős Saturn–V hordozórakéta fejlesztésének helyzetéről. Az óriásrakéta azért épült, hogy amerikai embereket vigyen a Holdra. Kennedy odakint állt a rakéta előtt, Wernher von Braunnal, a Saturn–V tervezőjével. Ezek az ingujjban körülötte álló nyakkendős férfiak olyan gépet építenek, amelyik új világokba viszi el az embereket.

Hat nappal később egy merénylő golyója kioltotta az elnök életét.

A Kennedy elleni merénylet után sokan arra gondoltak, hogy Kennedyvel együtt a nemzetnek az a szándéka is sírba szállt, hogy leszálljanak a Holdra. Az új elnök, Lyndon Johnson támogatta az űrprogramot, és kitartott Kennedy határideje mellett, de az amerikai erőfeszítéseket logisztikai, az űrhajóval és a rakétával kapcsolatos és más műszaki problémák egyaránt hátráltatták. A NASA egyes elemzői egy a tízhez tették annak az esélyét, hogy az amerikaiaknak valóban sikerül az évtized vége előtt leszállniuk a Holdra. 1964-ben a Szovjetunió tovább növelte előnyét a Hold eléréséért folyó versenyben.

A NASA azonban nem adta fel. A következő három évben az amerikaiak és a szovjetek fej-fej mellett haladtak az űrbeli elsőségért folyó versenyben. A rohamos fejlődést a Gemini-program hozta meg, amelynek az volt a célja, hogy tökéletesítsék mindazokat a módszereket, amelyeket az Apollo-programban az emberek holdraszállása során fognak használni. Eközben viszont a Szovjetunióban viharfellegek gyülekeztek. Űrprogramjukban lebonyolítottak ugyan néhány érdekes küldetést, de ezek egyike sem jelentett olyan gyökeres fordulatot, mint azok, amelyeknek köszönhetően a szovjetek hosszú ideje messze az amerikaiak előtt jártak. 1966 végére a szovjetek pánikba estek. Az űrverseny kezdete óta először szenvedtek vereséget.

Az amerikaiak előnye soha nem tűnt még olyan biztosnak, mint 1967. január 27-én, amikor a floridai Kennedy-fokon három űrhajós beszállt a liftbe, felment a Saturn–IB hordozórakéta csúcsáig, ahol beszíjazták magukat az űrhajójuk üléseibe, hogy elvégezzék a visszaszámlálás szimulációját. Három héten belül ugyanezt élesben is végre kellett volna hajtaniuk, és az Apollo-program nyitányaként az Apollo–1 űrhajóval Föld körüli pályára kellett volna állniuk.

18 óra 31 perckor az egyik űrhajós belekiáltott valamit a mikrofonjába, ami „Tűz!”-nek hallatszott. Két másodperccel később még valamelyikük felkiáltott. Első szavát nem lehetett pontosan érteni, de a többi tisztán hallatszott: „…tűz a kabinban!” Ezután már csak értelmezhetetlen szófoszlányok hallatszottak, majd a haláltusa sikolyai. Valaki hallani vélte, amint az egyik űrhajós azt mondja: „Bennégünk!”

Ezután néma csönd lett.

A lángok szétterjedtek a kabinban. Egyik űrhajós sem tudta legyőzni a kabinban uralkodó nyomást, és feltépni a befelé nyíló kabinajtót. Másodpercekkel később a kabin fala megrepedt. Technikusok rohantak a helyszínre, de nem tudtak úrrá lenni a forróságon és a tűzön; közel hat percbe telt, mire bejutottak a kabinba. A mentők megtalálták az űrhajósokat, akik azonban addigra már megfulladtak, űrruháik pedig összeolvadtak az űrhajó műanyag borításával. Hétórai munkával tudták csak a holttesteket kiszabadítani az űrhajóból.

Egészen addig az amerikai űrprogram tökéletesen biztonságosnak bizonyult, még az 1961-ben szuborbitális repülésre indított, Ham nevű csimpánz is épségben tért vissza űrrepüléséről. Most viszont teljes mértékben elkerülhető körülmények közt, egyik pillanatról a másikra három amerikai hős hunyt el úgy, hogy el sem hagyták az indítóállványt. A NASA-nál felnőtt emberek százai könnyekben törtek ki a tragédia hírének hallatán.

Sajtóhírek szerint egy elektromos szikra következtében lobbant lángra a kabin belsejének tiszta oxigén légköre. Többek számára azonban egy mélyebb ok látszott kézenfekvő magyarázatnak. „Jó okunk van arra gondolni, hogy a holdutazás 1970-es határideje hozzájárult a halálukhoz”, jelentette ki az ABC News nagy öregje, Frank McGee. Sokan mások is úgy gondolták, hogy a feszített tempó miatt a NASA kockára tette a biztonságot.

Miután túlélték a tűz miatt tartott kongresszusi vizsgálatot, hosszú hónapok teltek el, mire bevezették az új biztonsági előírásokat, és az űrügynökség újra készen állt űrrepülések indítására. 1967. november 9-én az irányítóközpontban az Apollo–4 startja előtti visszaszámlálás utolsó másodperceiben jártak (az Apollo–2 és –3 küldetéseket a tűzeset miatt törölték). Ez az indítás volt a hatalmas Saturn–V hordozórakéta első próbatétele. Az új rakéta nagyságrendekkel nagyobb teljesítőképességű volt, mint bármely, addig a NASA-nál használt rakéta, de csak egy ekkora rakéta volt alkalmas arra, hogy embereket juttasson a Holdra. Az űrügynökség nem kockáztatta meg, hogy embereket ültessen az űrhajóba.

Reggel hét órakor begyújtották a rakéta öt hatalmas hajtóművét. A rakéta robajának lökéshullámai és a vakító fény minden irányban szétterjedt, amikor a Saturn hajtóműveinek 35 millió newton tolóereje felemelte az indítóállványról a háromezer tonnás behemótot. Az öt kilométerre lévő irányítóközpontban a mennyezetről lehullott a vakolat, a strandokon a homok még nagyobb távolságban is felkavarodott. Az eseményről élő adásban tudósította a tévénézőket a CBS nagy öregje, Walter Cronkite, aki két kézzel tartotta a közvetítőkabin üvegablakát, nehogy kitörjön.

„Az egész épület remeg! – kiáltotta Cronkite a rá nem jellemző lelkesedéssel. – Félelmetes! Remeg az egész ház! A hatalmas nyomástól rezeg az ablaküveg, saját kezünkkel tartjuk a helyén! Nézzék, ahogy a rakéta ezer méter magasban befúrja magát a felhők közé! Elviselhetetlen a dübörgés! Nézzék, ahogy emelkedik!”

A rakéta működött, a repülés minden részletében hibátlanul sikerült. Nyilvánvaló volt, hogy Amerika jó esélyekkel áll készen a harc megvívására, nemcsak arra, hogy embereket küldjön a Holdra, hanem arra is, hogy a feladatot a rég elhunyt elnökük szabta határidőn belül teljesítse.

A NASA az 1968-as évet az Apollo–5 januári startjával indította, ez volt a holdkomp emberek nélküli tesztje. Azt az eszközt próbálták ki, amelyikkel az űrhajósok a Hold körül keringő űrhajóból leszállnak a Hold felszínére. Ehhez a starthoz kisebb hordozórakétát használtak, és a kisebb hibák ellenére a küldetést sikeresnek minősítették.

Azután az Apollo–6 következett.

Ez volt a Saturn–V második próbarepülése, amely elengedhetetlen volt ahhoz, hogy a NASA emberes űrrepülésekre alkalmasnak minősíthesse a hordozórakétát. 1968. április 4-én a rakéta rendben felemelkedett, de már néhány perccel az indulás után nagyon súlyos problémák mutatkoztak. A rakéta első fokozatában úgynevezett pogo-oszcillációk léptek fel, ami azt jelenti, hogy a rakéta teste fel-le irányban hevesen rázkódni kezdett. Valamivel később az első fokozat öt hajtóműve közül kettő idő előtt leállt. A harmadik fokozat még eljuttatta őket a Föld körüli pályára, ennek a hajtóművét – amelynek az Apollo-űrhajót a Hold felé vezető pályára kellett volna állítania – nem sikerült újra beindítani. Életbe lépett a „B terv”, de így a parancsnoki egység túl alacsony sebességgel tért vissza a Föld légkörébe, ezért nem tudták teljes mértékben ellenőrizni a hővédő pajzs megfelelő működését.

A NASA-nál sokak számára a tízórás repülés maga volt a katasztrófa. Mire az Apollo parancsnoki egysége az óceán vizébe csobbant, minden remény elszállni látszott, hogy 1969 vége előtt le tudjanak szállni a Holdra.

„Ez is azt bizonyította – írta a New York Times –, … milyen hihetetlenül nehéz elérni azt, hogy egy olyan bonyolult, szó szerint alkatrészek millióiból álló rendszer, mint amilyen a Saturn–V, tökéletesen működjék. … Ez a tény is amellett szól, hogy a jövő Apollo-tesztjeinél a »lassan, de biztosan« módszerét kellene követni, ahelyett, hogy azt a kalandor politikát folytatnák, amelynek fő célja, hogy a küldetést 1969 vége előtt teljesítsék.”

Ugyanazon a napon, amikor az Apollo–6 megkergült, az Egyesült Államok hírszerző szervei a szovjet űrprogramról szóló jelentést továbbítottak. A szigorúan titkos minősítésű irat csak a legmagasabb rangú kormányzati politikusokhoz és a NASA legfelső vezetőihez jutott el. A jelentés így szólt:

A szovjetek valószínűleg megpróbálják körülrepülni a Holdat, ami egyrészt egy tervezett emberes holdraszállás előkészítésének tekinthető, másrészt az a céljuk, hogy kisebbítsék az Apollo-program pszichológiai hatását.

Ez önmagában nem volt különösebb újdonság. Az írásból azonban az is kiderült, mikorra várható az esemény. A jelentés szerint a Hold emberes körülrepülése 1969-ben valószínűbb. De 1968 második féléve is könnyen elképzelhető.

A NASA tervei között nem szerepelt, hogy 1968-ban embereket küldjenek a Holdhoz. Erre a próbálkozásra leghamarabb 1969 közepére álltak volna készen, amikor az Apollo–10-zel akarták megkerülni a Holdat, ami az Apollo–11 holdraszállása előtti főpróba lett volna.

Addigra azonban egy szovjet űrhajós már elérhette volna a Holdat. Ez több lenne, mint egyszerűen a történelem legnagyobb technikai vívmánya. Ez egyértelműen a szovjetek győzelmét jelentené az űrversenyben. Persze a leszállás továbbra is fontos lenne. Attól kezdve viszont már senki sem tehetné fel a kérdést: Eljuthatunk oda? Addigra ugyanis valaki más már azt válaszolná: Mi már el is jutottunk.

A NASA-nak nem sok választási lehetősége maradt azonkívül, hogy folytassa a megkezdett munkát. Amikor azonban a tavasz nyárba fordult, sokasodni kezdtek a rossz hírek az űrügynökség háza táján. A tervezés és a gyártás során jelentkező problémák miatt a holdkomp elkészítése jelentős késésben volt a tervekhez képest. A mérnökök szerint a hibák kijavítása legalább hat hónapba telik. Ez viszont az összes tervezett Apollo-repülés késedelmét jelentette – a holdraszállást is beleértve.

1968. augusztus elejére az amerikai űrprogram helyzete siralmasnak látszott. A Saturn–V rakéta nem állt repülésre készen. A szovjetek viszont, úgy tűnt, készen álltak arra, hogy az év vége előtt embert küldjenek Hold körüli pályára. A holdkomppal kapcsolatos nehézségek miatt viszont elúszni látszott a holdraszállás „az évtized vége előtti” határideje, ahogyan azt Kennedy megjelölte.

A NASA mindig megfontoltan és óvatosan cselekedett. Nem rohantak indokolatlanul előre, ehhez egyszerűen túl nagy volt az emberes űrrepülések kockázata. Meg volt azonban kötve a kezük, mert rákényszerültek arra, hogy igyekezzenek. Ezért volt kénytelen Deke Slayton feltenni Frank Bormannek a hihetetlenül hangzó kérdést: „Akarod-e, hogy a legénységeddel nagyon gyorsan – négy hónapon belül – elutazzatok a Holdhoz?”

És Slayton választ várt a kérdésére.

3. fejezet

A TITKOS TERV

Bormannek fogalma sem volt a Slayton javasolta küldetés részleteiről. Azt azonban tudta, hogy a NASA négy hónapon belül nem fog készen állni arra, hogy a Holdhoz utazzanak. Tudta, hogy az űrügynökségnek még el kell készítenie néhány alapvetően fontos egységet, ki kell számítani a repülés pontos pályáját, meg kell oldani a holdrakéta problémáit, meg kell határozni az alapvető navigációs paramétereket, szoftvereket kell fejleszteni és ki kell dolgozniuk a repülési terv alapjait. Azt is tudta, mekkora késésben van a tervezetthez képest a holdkomp megépítése.

Borman nem a szokásos okból csatlakozott a NASA-hoz. Őt nem különösebben érdekelte a világűr meghódítása, a kaland és az úttörő vállalkozás. Nem boldogította sem a sebesség, sem a veszély. Semmit sem jelentettek számára az űrhajóssággal együtt járó, mellékes előnyök – a gyönyörű nők közelsége, engedmény a Corvette árából és a közvélemény bámulata. Egyetlen oka volt, amiért a NASA kötelékébe lépett: fel akarta venni a harcot a Szovjetunió ellen a legújabb csatatéren, a világűrben.

Slayton még szinte be sem fejezte a kérdését, Borman már válaszolt is.

„Rendben, Deke. Menjünk a Holdhoz.”

Slaytonnak nem volt ennél többre szüksége. Megköszönte Bormannek, és figyelmeztette, hogy csak azokkal ossza meg az információt, akikkel feltétlenül szükséges. Néhány perccel később Borman már a repülőgépében ült, és Kalifornia felé tartott, a társaihoz.

A repülés mindig összeterelte Borman gondolatait, így csak most, 900 kilométeres óránkénti sebességgel repülve kezdett rájönni, milyen veszélyes vállalkozásra jelentkezett az imént. Hitt abban, hogy az ő legénysége a legjobb a NASA-nál, de négy hónap még ennek a kiváló csapatnak sem elég ahhoz, hogy felkészüljenek a holdutazásra. Elképzelni sem tudta, hogyan lesz képes az űrügynökség a rá váró feladatokat decemberig elvégezni. Csak abban bízhatott, hogy a NASA minden részletében gondosan megtervezte a küldetést, és kellő időt fordított a tudományos kérdések kidolgozására.

A valóság ezzel szemben az volt, hogy az ötlet, miszerint az Apollo–8-at a Holdhoz kellene küldeni, mindössze öt nappal korábban fogant meg a strandon, George Low fejében. Ami pedig a tudományt illeti – annak a szerepét most a hit vette át.

Ahhoz, hogy az Apollo-űrhajó elrepüljön a Holdig, és az űrhajósok leszálljanak az égitest felszínére, három egységre volt szükség:

a parancsnoki egységre – ebben a kúp alakú űrhajóban él és dolgozik a három űrhajós, ebben hajtják végre a küldetés legnagyobb részét;

a műszaki egységre, más néven szervizmodulra – ez tartalmazza az űrhajó életfenntartó rendszereit, ez szolgáltatja az elektromos áramot, nagy hajtóműve pedig megfelelő tolóerőt biztosít; és végül

a holdkompra – ezzel a kis leszálló űrhajóval közlekednek az űrhajósok a Hold körül keringő űrhajó és a Hold felszíne között.

A NASA-nak mind a három modult tesztelnie kellett – a Föld és a Hold körüli pályán egyaránt – mielőtt megkísérelhetik a leszállást a Holdra. A tesztek tervezett menetrendje már hónapok óta így nézett ki:

Minden megváltozott azonban azon a reggelen, amikor Low hazautazott a nyaralásából. Még mielőtt megitta volna a kávéját, behívta a houstoni Emberes Űrrepülési Központjában lévő irodájába a titkárnőjét, Judy Wyattet.

„Egy csomó emberrel kellene ma beszélnem – mondta. – De kérem, kezelje szigorúan bizalmasan az ügyet.”

Low összeállította a NASA-vezetők és -mérnökök listáját, akikkel beszélni akart, majd megkérte Wyattet, hívja őket az irodájába. A titkárnő már két éve dolgozott a főnöke mellett, akit megbízható és komoly emberként ismert meg. Mindig pontosan egyeztette az alanyt az állítmánnyal, még akkor is, ha diktált, és ha hétvégén napozni ment, akkor is ott volt mellette a levéltárcája, mert soha, egyetlen pillanatot sem szalasztott el, hogy töprengjen és terveket szőjön. Mindezen felül Low hatékonyan dolgozott; nem kérdezett fölösleges dolgokat, és senkinek sem rabolta az idejét egy perccel sem tovább a szükségesnél. Azon a bizonyos napon sok fontos ember idejét kérte, de nem ok nélkül.

Először két szakértővel tárgyalt – egyikük a NASA biztonsági rendszabályai közt ismerte ki magát a legjobban, a másik pedig azoknak a pályáknak volt a szakértője, amelyeken az űreszközök eljutottak céljukig.

Következőnek egy élő legendát hívatott.

Christopher Columbus Kraft nevét már szerte Amerikában jól ismerték, amikor azon a reggelen belépett Low irodájába. A repülőmérnök végzettségű Kraft húszéves korában, 1944-ben a NASA elődszervezeténél, a NACA-nál kezdte pályáját. Az alacsony, sportos és komoly küllemű Kraft a hátrafésült, a halántékán enyhén őszülő fekete hajával maga volt a testet öltött irányítóközpont, vagyis az a hely, ahol az űrrepüléseket minden vonatkozásban kezelték és irányították. 1965-re már a Time magazin címlapjára került. A róla szóló cikkben a repülés igazgatójának szerepét a szimfonikus zenekart dirigáló karmesteréhez hasonlította. „A karmester nem tud minden hangszeren játszani, sőt talán egyiken sem – nyilatkozta Kraft. – Tudja viszont, hogy mikor kell belépnie az első hegedűnek, tudja, mikor kell a fúvósoknak hangosabban vagy halkabban játszaniuk, és a dobosnak mikor kell a dobra ütnie. Ő fogja össze az összes zenész játékát, amiből kialakul a muzsika. Ezt csináljuk mi is itt.” A magazin újságírója megjegyezte, hogy Kraft „szinte indulatosan büszke a munkájára” –, amely ítélettel a NASA köreiben sokan egyetértettek. Akkor ő volt a NASA-nál az űrrepülési műveletek igazgatója, így ő volt felelős az űrhajósok kiképzéséért éppúgy, mint az emberes űrrepülések általános tervezéséért és lebonyolításáért. Figyelme mindenre kiterjedt – a repülésirányítók teljesítményére, az irányítóközpontra, a földi személyzet munkájára és a kiképzésre. Sokan azt gondolták, hogy az irányítóközpontban dolgozó bármelyik repülésirányító munkáját el tudná végezni. Ha Low-nak valamilyen problémája volt, mindig Krafthoz fordult. Ő pedig csaknem mindig megoldotta azt.

A két férfi kezet fogott, majd Low egyenesen nekiszegezte a kérdést: „Elrepülhetne az Apollo–8 decemberben a Holdig?”

Kraft napestig sorolhatta az okokat, amiért nem, amiért a küldetés lehetetlen. Ehelyett csak visszakérdezett: „Hogyan?”

„Úgy, hogy itthon hagyják a holdkompot”, felelte Low.

Low emlékeztette Kraftot, hogy a parancsnoki egység és a szervizmodul már jó állapotban van. Technikai szempontból semmilyen érv sem szól az ellen, miért ne repülhetne el ez a két egység a problémás holdkomp nélkül a Holdig. Ezáltal átugranák a következő két Apollo-küldetést, és közvetlenül elrepülnének a Holdig.

Kraft számára az ötlet eretnekségnek tűnt. Egyetlen ember sem járt még 1374 kilométernél távolabb a Föld felszínétől. És akkor Low most azzal áll elő, hogy küldjenek el három űrhajóst 400 ezer kilométer távolra, ráadásul fél évvel hamarabb, mint ahogyan a NASA tervezte. És ha még ez sem elég, akkor Low szerint nem is egy, hanem rögtön két előkészítő Apollo-repülést kellene kihagyni, megsértve ezzel a NASA egyik alapelvét, amely szerint a küldetéseknek mindig egymás eredményeire kell épülniük, mert csak így tartható kézben a rendszer, és így garantálható a siker.

Ennek ellenére Kraft elegánsnak, sőt egyenesen zseniálisnak tartotta az ötletet. Elvégre Low nem azt javasolta, hogy az Apollo–8 szálljon le a Holdra, csak azt, hogy repüljék körbe a Holdat, amihez valóban nem is volt szükségük a holdkompra. A decemberi indulással a NASA kipróbálhatna egy sor olyan rendszert és eljárást, berendezést és műszaki megoldást, amelyekre a holdraszálláshoz szükség lesz. Értékes tapasztalatokat szerezhetnének a távoli világűrben, és az Apollo–8-nak nem kellene fölösleges várakozással hónapokat elvesztegetnie, mire a holdkomp elkészül. Ezzel az űrügynökség visszaállhatna a Kennedy kijelölte menetrendre. Ezenkívül volt a tervnek egy további előnye is: a decemberi indítással Amerika kapna még egy esélyt, hogy megelőzzék a szovjeteket a Holdon.

Mindamellett a logisztikai nehézségek Kraft szemében legyőzhetetlennek tűntek.

Az irányítóközpontot fel kell készíteni a feladatra, ki kell számítani a pályát és a navigáció elemeit, ki kell építeni a kommunikációt biztosító hálózatot a távoli világűrrel, mihamarabb ki kell képezni az űrhajósokat, gyorsan és megbízhatóan fel kell készíteni a repülésirányítók csapatát, új szoftvereket kell írni, a műszereket kalibrálni kell. És még ha az Apollo–8 valahogy el is jut a Holdig és vissza, a dolgok pillanatnyi állása szerint a NASA akkor sem tudná kimenteni a visszaérkező űrhajósokat. Ehhez az űrügynökségnek még ki kell építenie azt a rendszert, amelyik megtalálja és felveszi a valahol az óceán közepére leérkező űrhajósokat. A mérnökök még nem elemezték a pályákat, figyelembe véve a Hold decemberi fázisát és a megvilágítási viszonyokat az évnek abban az időszakában, mint ahogy addig még azt sem számolták ki, milyen lesz a tervezett repülés idején a Hold Földhöz viszonyított helyzete.

Még ha a NASA sikeresen megoldotta volna mindezeket a feladatokat, akkor is óriási kockázatot hordozott volna magában, ha az űrhajót decemberben elindítják a Hold felé. Kraft aligha tudta volna az összes kockázati tényezőt felfirkantani a jegyzetfüzetébe, de kettő mindenképp kiemelkedett ezek közül.

Egyrészt a Saturn–V rakéta, az egyetlen elég erős hordozóeszköz, amelyikkel az emberek eljuthatnak a Holdig, még soha nem repült űrhajósokkal a fedélzetén. Kétszer már kipróbálták ugyan, de a második alkalommal, áprilisban látványosan kudarcot vallott. Ha az Apollo–8-at decemberben el akarják indítani a Hold felé, akkor már nem lenne elég idő arra, hogy a rakétát még egyszer kipróbálják. A Saturn–V következő startján az Apollo–8 legénységének már ott kell ülnie a rakéta orrában, az űrhajóban.

Másrészt a holdkomp hajtóműve tartalékként is szolgált – egyfajta mentőcsónak volt az űrhajósok számára. Ha viszont az Apollo–8 holdkomp nélkül repül, akkor ez azt jelenti, hogy ha az egyetlen hajtómű nem indul be vagy hibásan működik a Holdnál, akkor a legénység vagy becsapódik a Hold felszínébe, vagy örökre a Hold körüli pályán marad, vagy Nap körüli pályára lendül át.

Ennek ellenére Kraft nem tudta rászánni magát, hogy nemet mondjon. Egy nap gondolkodási időt kért, hogy tanulmányozza a problémát, és megbeszélést folytasson több szakértővel. Másnap reggel megdöbbentő hírrel érkezett vissza Low irodájába.

Kraft úgy gondolta, hogy az Apollo–8 többre is képes, mint hogy egyszerűen csak elrepüljön a Holdig decemberben. Az volt a véleménye, hogy az Apollo–8-nak Hold körüli pályára kell állnia.

Low kis híján lefordult a székről.

A Hold melletti elrepülés, amit Low javasolt (és amit a szovjetek is terveztek), csak azt jelentette, hogy az űrhajót el kell indítani a Hold felé. Ha pontosan céloznak, akkor a Hold gravitációs ereje megragadja az űrhajót, körbelendíti a Hold túlsó oldala körül, majd a Föld felé löki. Mindezt úgy, hogy közben nem kell a hajtóműveket beindítani, és nem kell bonyolult számításokat végezni, hogyan álljanak Hold körüli pályára, és onnan hogyan térjenek rá a Föld felé vezető útjukra. Ez nagyságrendekkel egyszerűbbé tette a küldetés tervezését, mert csak a gravitációra kellett hagyatkozni, nem a mérnökökre és a rakétákra. Low lényegében azt akarta, hogy az Apollo–8 írjon le egy klasszikus, nyolcas alakú pályát a Földtől a Holdig és vissza. A mérnökök már évek óta dolgoztak ezen az úgynevezett „szabad visszatérésű” pályán, ezért a NASA biztos volt abban, hogy ez így megalapozottan működik.

Most viszont Kraft egy sokkal nehezebb feladat végrehajtását javasolta az Apollo–8 számára. A Hold körüli pályára álláshoz és az arról való letéréshez valamilyen beavatkozásra van szükség – mert az űrhajónak eléggé le kell lassulnia ahhoz, hogy a Hold gravitációs ereje magával ragadja és az égitest körüli pályára kényszerítse, majd a pálya elhagyásához fel kell gyorsítani az űrhajót. A hajtóműveket be kell indítani, a magasságot és a sebességet meg kell változtatni, másképpen kell navigálni és számtalan további pályamódosítást kell végezni. Mindezekhez bonyolult számításokat kellett végezni, új szoftverek kellettek, szabályok, kiképzés és tervezés, persze sokkal bonyolultabbak, mint az egyszerű szabad visszatérésű pálya esetében, viszont a NASA-nak akkor ezek közül csak nagyon kevés állt rendelkezésére.

A Hold körüli keringés előnyei viszont beláthatatlanok lennének.

Ha az Apollo–8-at Hold körüli pályára állítják, akkor a NASA mindazon tapasztalatokat megszerezheti, amelyekre a majdani holdraszálláshoz szüksége lesz. A távoli világűrben végrehajtott manőverektől kezdve, a rakéták működtetésén, a navigáción, a kommunikáción keresztül az üzemanyag-fogyasztásig és az életfenntartó rendszerek működéséig mindent ugyanolyan körülmények közt lehet ellenőrizni, mint amilyenekkel a NASA majd akkor találja szemben magát, amikor űrhajósait le akarja szállítani a Holdra. Az Apollo–8 és az első holdraszállás között lesz elég idő ahhoz, hogy a küldetések új szabályait és eljárásait nyugodt tempóban kidolgozzák, kiértékeljék a szimulációk eredményét és módosítsák a kiképzést. Amikor pedig az űrhajó megérkezik, akkor az Apollo–8 legénysége közelről fényképezheti le a Holdat, kikémlelheti a szóba jövő leszállóhelyeket azon szerencsések számára, akik majd elsőként léphetnek az égitest felszínére.

Low látta annak a szépségét, ahogyan Kraft átalakította a terveit. A két férfi elrohant a NASA houstoni létesítményében dolgozó legfelső vezetőkhöz, akik azonnal egyetértettek azzal, hogy ha az Apollo–8-at decemberben elküldik a Holdhoz, az a legmerészebb, legkockázatosabb, de egyben a legfontosabb küldetés lesz, amelyet a NASA valaha végrehajtott. Most már csak azt kellett kideríteni, mit szólnak mindehhez a kollégáik Washingtonban, az alabamai Huntsville-ben a Marshall Űrközpontban és a floridai Kennedy-fokon az indítások irányítóközpontjában.

Még aznap reggel, augusztus 9-én, pénteken Low, Kraft és a houstoni nagyfőnökök kitűztek egy időpontot, amikor találkozhatnak a NASA-központ összes fontosabb vezetőivel. A szokásos körülmények közt legalább egy hétbe telt volna, mire minden fontos embert össze lehet hívni. Aznap azonban csak délután fél háromig kaptak időt arra, hogy becsomagoljanak maguknak egy szendvicset, repülőre üljenek és megérkezzenek Huntsville-be, ahol a megbeszélést tartották.

Mindenki időben érkezett.

Az a tizenkét férfi, aki akkor leült az asztal köré, a NASA-nagyfőnökök aranycsapatát alkotta. Ott volt köztük Wernher von Braun, a világ legtöbbre tartott rakétatervezője, a NASA huntsville-i Marshall Űrközpontjának igazgatója. Von Braun egykor a náci párt tagja volt, és oroszlánrésze volt a rakéták, köztük a hírhedt V–2 fejlesztésében, amelyet Hitler különböző európai célpontok ellen vetett be. Von Braun 1945-ben megadta magát az amerikaiaknak, majd az Egyesült Államok hadserege részére tervezett rakétákat. 1960-ban rábízták az űrkutatás történetének egyik legfontosabb feladatát – a Saturn szuper-hordozórakéta kifejlesztését, amellyel embereket juttathatnak a Holdra. Ő lett a Saturn–V – minden idők legnagyobb teljesítményű gépe – főtervezője. A Saturn–V volt az egyetlen olyan jármű, amelyik valóra tudta váltani George Low elképzelését az Apollo–8 repülését illetően.

A legfontosabb hiányzó a NASA főigazgatója, James E. Webb volt, aki akkor éppen egy konferencián vett részt Bécsben. Tekintettel a megtárgyalandó téma szentségtörés jellegére, talán nem is volt baj, hogy Webb néhány ezer kilométerrel távolabb tartózkodott.

Low és a többiek, akik Houstonból jöttek, amellett kardoskodtak, hogy az Apollo–8-at a decemberre tervezett repülés során állítsák Hold körüli pályára. Heves vita bontakozott ki, mindenki mindenkivel vitázott a vakmerő küldetés előnyeiről és veszélyeiről, valamint arról, hogyan lehet megoldani a még megoldatlan problémákat. Végül elérkezett az a pillanat, amikor a teremben tartózkodóknak szavazniuk kellett.

A houstoniak, a washingtoniak és a Kennedy-fokon dolgozók egyetértettek: az Apollo–8 lesz a NASA történetének legnehezebb és legveszélyesebb küldetése. Soha nem látott erőfeszítések árán – és egy jó adag szerencsével – azonban végrehajtható. Megéri a kockázatot, vélekedtek a résztvevők, mert így töretlen tempóban folytatódhat az Apollo-program. Emellett senkinek sem kerülte el a figyelmét a decemberi repülésnek az a további előnye, hogy ezzel Amerika legyőzheti a Szovjetuniót a Hold elérésében.

Már csak a rakétáért felelős huntsville-iek véleménye volt kérdéses. Sem von Braunt, sem a megbeszélés többi résztvevőjét nem kellett emlékeztetni a Saturn–V aktuális problémáira. Ugyanakkor a hordozórakéta nélkül a küldetést nem lehetett végrehajtani.

A Hold elérése von Braun döntésén múlt. Egy pillanatig elgondolkozott, mielőtt beszélni kezdett.

„Ami a megteendő távolságot illeti – kezdte Braun –, a Saturn–V nem tudja, és nem is érdekli őt, milyen messzire repül az űrhajó. Mint a telivér versenylovakat, ezt a rakétát is arra építették, hogy elmenjen teljesítőképessége végső határáig, márpedig ebben az esetben ez a végső határ a Hold”. Ennek megfelelő lett von Braun döntése.

„Nem adnak túl sok időt nekünk – mondta. – De az ötlet nagyszerű. Meglátjuk, összeáll-e minden addigra. De megpróbáljuk.”

A kérdés tehát eldőlt, a résztvevők megegyeztek, hogy berekesztik az ülést, de előbb megállapodnak valamiben.

Először néhány napot arra szánnak, hogy alaposan megvizsgálják mindazon kockázatokat és kihívásokat, amelyek együtt járnak az Apollo–8 küldetésének átalakításával. Megpróbálják kiszúrni a küldetést megvétózó problémákat – vagyis azokat, amelyeket nem lehet a decemberi, a Holdat körülrepülő küldetésig megoldani. Ha akár egyetlen ilyet találnak, akkor az Apollo–8 új tervét el kell felejteni.

Másodszor, gondosan ügyelnek arra, hogy az elhangzottakból egyetlen szó se szivároghasson ki. Éppen elég nehéz feladat lesz Webbet meggyőzni – nem is beszélve a Kongresszusról és az elnökről – arról, hogy jó, vagy legalábbis épelméjű ötlet odarohanni a Holdhoz. Ha egy szó is kiszivárogna, még mielőtt minden leküzdhetetlen akadályt eltisztítanak az útból, akkor Washington egész biztosan szétverné az egész tervet, még mielőtt elindulhatna.

Megállapodtak abban, hogy öt nap múlva találkoznak újra. Ha akkor minden rendben lévőnek látszik, akkor elmennek a NASA főnökéhez, és áldását kérik.

Ez volt a helyzet egy nappal később, amikor Slayton hozzáfogott, hogy kijelölje a legénységet. Rábízhatta volna az új küldetést Jim McDivittre, aki pillanatnyilag az Apollo–8 kijelölt parancsnoka volt. McDivitt legénységének azonban több tapasztalata volt a holdkomppal, mint Bormanéknek, ezért Slayton úgy döntött, hogy McDivittet készenlétben tartja akkorra, amikor a problémákkal küszködő holdkomp végre repülésre készen áll. Másnap szólt Bormannek az