Table of Contents

Címoldal

Köszönetnyilvánítás

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

Epilógus

Előkészületben

Copyright

B. D. ALÍZ

ÉGET A NAP

A TRILÓGIA 1. RÉSZE

Könyv Guru

Budapest, 2022

Szeretném megköszönni a több mint ezer wattpados követőmnek és a közel százhuszonötezer olvasónak, akik mindig bátorítottak, lelkesítettek, nélkülük nem lett volna könyv a történetből.

Szeretném megköszönni a barátaimnak, hogy éjszaka is meghallgatták az ötleteimet, segítettek, kritikát fogalmaztak meg – végül így lett kerek az egész.

Szeretném megköszönni apukámnak, hogy támogatott.

És végül szeretném megköszönni anyukámnak, neki tartozom a legtöbb köszönettel.

Anyu! Köszönöm, hogy hajlandó voltál az összes koncertre eljönni velem, akkor is, ha ki nem állhattad az előadót, s már hullafáradt is voltál. Ezek az emlékek jelentenek nekem a legtöbbet. Köszönöm, hogy amikor megkaptad a kéziratot, nem akadtál ki, és neked is tetszett.

Végül köszönöm neked, kedves olvasó, hogy elolvastad a könyvemet!

PROLÓGUS

Mindenkinek megvolt a maga története. A szerencsésebbeknek még az is megadatott, hogy leírja azt valaki, és a többi ember irigykedve olvassa. Vegyük például Hamupipőkét. Ó, hogy mennyire utáltam azt a luvnyát… Mert mindenki happy endre várt valahol. Én például szkeptikus voltam ezek terén, nem hittem a boldog befejezésekben. (Kicsit pontosítok, nem hittem azokban a happy endekben, ahol a boldog egymásra találást később nem követte válóper.) Hisz emberek voltunk, arra voltunk teremtve, hogy elcsesszük a dolgokat. Csak azt ilyenkor elfelejtik említeni, hogy ha összetörsz valakit, akkor már nem biztos, hogy össze lehet illeszteni utána a törött darabkákat. Nem hittem abban, hogy ilyen parányi fájdalom mellett is el lehet érni a boldogságot, mint például egy cipellő elvesztése. Aham… Manapság már más világot élünk. Már a gyerekek is gonoszok, már az oviban is egymást túrják ki mindenhonnan, és akkor a tinikről ne is beszéljünk… Meg arról a sok–sok összetört szívről, amiket a tinisrácok hagynak maguk után…

És még ezek ellenére is vágytam egy saját történetre. Na jó, nem a tipikus romantikus nyálasra, de vágytam arra, hogy legyen mire emlékeznem. Ha majd visszagondolok pár év múlva a tiniéveimre, akkor ne csak annyi legyen meg az egészből, hogy tanultam és otthon punnyadtam a Netflixet bújva. Ez az életemnek a lehető legunalmasabb forgatókönyve lett volna.

Mit csináltam frissen érettségizve? Megfogadtam a két dilis barátnőmmel, hogy ez lesz életünk nyara. Ezen a nyáron mindent szabad. És a végén tényleg el is hittük, hogy minden lehetséges lesz. Bár arra egy cseppet sem számítottunk, hogy jön egy elsöprő érzés, ami teljesen magába szippant. A líraibb és a végtelenül romantikus emberek azt mondanák erre, hogy a nagybetűs Szerelem volt az, de én csak népies nevén úgy hívtam, szívás. Hiába mondták azt az idősebbek, hogy a tiniszerelem az igazi, amikor még tisztán érzel, én nem tudtam ezzel egyetérteni. A tinirománc volt a legszarabb, mert ártatlan, kis naiv ember voltál, aki kész volt a végletekig menni az úgynevezett „szerelméért”.

Amikor szerelembe estem, akkor volt egy bizonyos gyomorgörcsöm. Izgultam, egy ideig mégis kíváncsivá tudott tenni. Az egészet ahhoz tudnám hasonlítani, mint amikor belekezdesz egy új könyvbe, és már alig várod, hogy mi lesz a vége, talán még bele is olvasol.

Nekem ez volt a bajom az élettel. Nem tudtam beleolvasni a végébe, pedig mindennél jobban akartam tudni az életem spoilereit.

1. FEJEZET

Fogalmam sem volt arról, hogy nyár eleje révén miért nem a strandon süttettem magam. Hogy miért éppen most jutott eszébe valakinek beltéri programot csinálni (igen, rád gondoltam, Liza). Tökéletes lett volna ez télen. Szabadulószobába mentünk, amire nekem kellett helyet foglalnom, mert hármunk közül én bizonyultam a legbátrabbnak, avagy semelyik sem volt képes bármi hivatalosat elintézni, amihez a nevüket kellett volna adniuk. Hiába fogtam fel lófarokba hosszú, barna hajamat, az sem segített rajtam. Túl jó látvány lehettünk Pest egyik forgalmasabb kis utcáján, ahogyan hárman elfoglaltuk a keskeny járdát.

– Kétszáz fok van – nyögtem fel, miközben a kezemmel letöröltem a homlokomon gyöngyöző izzadságcseppeket, majd egy pillanatra megtorpantam. – Én ezt a házat esküszöm, hogy már láttam! Az előbb! – Aztán leesett, hogy ez azért lehetséges, mert a tájékozódáshoz a leganalfabétább személy kezében volt a Google–térkép, így még az se bizonyult hasznosnak ilyen téren. Egyből ki is kaptam a kezéből. – Itt jobbra kellett volna fordulni, nem balra! – fogtam a fejemet.

Liza csak legyintett, majd közölte, hogy neki ugyanaz, természetesen ezen Áfonya (jól olvastad, nem szívtam) vihogott egyet, majd megbotlott valamiben és elesett. Ez már a szokása volt lassan, vagy a hobbija… Mármint a vihogás, nem az elesés. Felé nyújtottam a kezemet, amit ő hálásan elfogadott, de én nem segíteni akartam, csak megnézni a szemeit, hogy ivott–e. Amikor átvettem az irányítást, csodák csodájára odaértünk időben.

Bementünk, hogy bediktáljuk a foglalás adatait, vagyis, hogy én… Mindig rám maradt a piszkos munka. Egy srác volt ott, aki bólogatva egyeztetett velem, idáig minden rendben ment. Idáig.

Mert ekkor nagy hanggal megjelent egy háromfős fiútársaság. Megfordultam, hogy szemügyre vegyem a huligánokat, és döbbenten konstatáltam, hogy az idei évben elstartolt, már befutott sztároknak kitalált verseny második helyezettjével és annak haverjaival találtam szemben magamat. Vagyis egy csonka zenekarral tulajdonképpen, mert egy tag mínusszal előttünk állt a Space zenekar. Manapság ők voltak azok a kitetovált „szépfiúk”, akik miatt a tinilányok szíve hevesebben kezdett verni.

Velem nem is törődve csapott a pultra mellettem az énekesük, Markovics Márk. Tipikusan jól belőtt rövid, barna haja volt. Lejjebb pillantva megláttam, hogy a mai outfitje egy fekete farmer volt – amely tökéletesen kiadta a feneke formáját –, és egy kék póló volt rajta, szabadon hagyva kivarrt alkarját. Még csak most taposta a húszas évei közepét, de minimum tíz évvel öregebbnek nézett ki, nem segített az sem rajta, hogy egy–két hetente fodrászhoz járt, meg egy híres pesti szalonba szépségkezelésre… És sajnos az IQ–jához sem adott hozzá sokat, hogy annyit játszott PS–en, mint anyukám ismerősének a fia, aki tizenkét éves.

– Jöttünk a kettes időpontra, tesa – hallottam meg élőben az igazán karcos hangját. Bámulatos. Igaz, hogy ez Magyarország volt, így nem számított nagy dolognak, ha összefutsz egy–egy hírességgel, de igazán elképesztőnek gondoltam, hogy jelenleg mellettem állt és úgy beszélt, mint a falusi öregapám, akit éppen most evett ki a rosseb a szomszéd kocsmából. Tényleg bámulatos volt, hogy az ilyenek voltak országunk felkapott zenészei. Bár így belegondolva… Lehet, hogy nem a tizennégy éves korosztály kedvenceit kellene figyelembe vennem.

– Már megbocsáss, de kettőre mi jöttünk – köszörültem meg a torkomat, és ekkor rám emelte a szemeit, és tudjátok, mint a filmekben, megremegett a térdem, kiszáradt a szám, a hasamban a pillangók is csapdostak, mert ők is azonnal szerelmesek lettek belé. Vagyis ez történt volna, ha a nőcsábász hírneve nem előzte volna már meg a Wattpad fanfictionökből.

– Mi jöttünk, cica – kacsintott rám.

– Ne cicázz már, baszki! Gondolj bele, hogy németül milyen szarul hangzik! Katze! – már nyitotta volna a száját, de nem hagytam beszélni. – A bogarad sem vagyok! Az még szörnyűbb, meines Insekt! – akadtam ki.

Igen, és ilyenkor érzem azt, hogy büszke vagyok arra a német érettségire. Csak úgy dagadt a mellkasom a büszkeségtől, bár, ahogyan azt a hírportálok lehozták, ő valami fenszi spanyolt vagy olaszt tanult gimiben, így én lehet, hogy inkább elbújhatnék azzal a nyelvvel, ami úgy hangzik minden gyerek számára, mintha folyékonyan káromkodnék.

– Sátánt idéz? – kérdezte a csapat szőke hajú tagja.

– Anyádat – vágtam rá csípőből. Látszólag szeme sem rebbent a hirtelen visszaszólásomtól.

– Ja, akkor igen – bólogatott. Szőkés rövid haja volt, rajta már igazán látszott a jó pár napos borosta, szintén a haverja öltözködési stílusát követte, és természetesen az ő karjairól sem maradhattak le a tetoválások. Ő lehetett a legkomorabb tag, Takács Levente más néven. Csak azért jegyeztem meg, mert a föcitanáromat is Leventének hívták és szórakoztató volt Stockholm–szindrómás sztorikat olvasni a nevével, miközben a földrajz témazáróra kellett volna tanulnom, de természetesen kipuskáztam, vagyis… De szerintem túl is léphetünk a földrajztanáromon… Ki tudja, így visszagondolva a négyes dolgozataimra… Kész szerencse, hogy nem abból érettségiztem!

– Mi jöttünk a kettes időpontra – állta a tekintetemet.

Türelmetlenül néztem a pultnál lévő fickóra, akinél az előbb fizettünk. De volt egy olyan érzésem, hogy nem csak én, mert ismertem már annyira Lizát, hogy tudjam, milyen könnyen el tudja kapni az ideg, és nagyon lazán neki tudna menni az embereknek, mint például a múlt hónapban a sárvári fürdőben is simán elveszekedett egy hatvanéves idős bácsival, mert elfoglalta a napágyunkat.

– Hát… Lehet, hogy amikor csak három–három fős csapatok vannak, akkor össze szoktuk őket rakni, de ez csak lehet, vagy a rendszerünk összeomlott – vakarta meg a tarkóját kínosan nevetve, ezzel jelezve számomra, hogy kamuzott.

– Ácsi! – raktam fel a kezemet, de még nem döntöttem el, hogy azért, mert ütni akartam, vagy hogy a figyelmet magamra vonjam. – Maguk akkor kétszer kérik el a pénzt?! – akadtam ki. – Én direkt telefonon foglaltam és egyeztettem egy kedves kollégájával! – fogtam vissza magam, és még udvariasan szóltam vissza neki.

– Én online foglaltam! – tette fel a kezeit mellettem a „nagy sztár”.

Felvont szemöldökkel emeltem a tekintetemet rá, és igazán kíváncsi voltam, mit fog kezdeni ezzel a helyzettel. Nem tűnt úgy, mint aki a helyzet magaslatán lenne, sokkal inkább úgy látszott innen kívülről, mintha még kicsit untatná is a szituáció.

– Lehet, ismétlem, lehet – nyelt egyet, amikor a szemembe nézett. – Kérem, ne engem verjenek meg, én csak alkalmazott vagyok!

– Ki akarta megverni? – néztem körbe értetlenül, aztán megállapodott a tekintetem Lizán, akinek a fél pár magassarkúja a kezében volt. Ó, hogy az a… – Tedd le! – Szomorúan visszavette.

– Haver, akkor döntsd már el, hogy mi van, mert játszani akarunk. – A férfiak és az agyuk. Mondjuk ezt a beszólást éppen a csapat harmadik tagja mondta. Malkusz Marcell, neki is szőkés haja volt, de neki hosszabb, mint Levinek, és ő is tök egyszerűen volt felöltözve, annyi különbséggel, hogy neki nem volt szétvarrva a karja. Egyedül ő tűnt szimpatikusnak, mert olyan átlagos és egyszerű volt.

– Esetleg bemehetnének hatan, csak akkor egy másik pályára, ami sokkal izgalmasabb, viszont drágább, de azt hiszem, hogy eltekinthetünk ettől… már csak az előbbi után – ajánlotta fel a srác.

– Mi benne vagyunk – mondta Levente. Ő volt a számomra a legunszimpatikusabb tag.

– Akkor mi fizettük a srácokat is? – akadt fent ezen Liza. Ő volt a lánycsapatunk azon tagja, aki szívbajosan számontartotta, melyik bárban mennyit ittunk el, így itt se maradhatott el az anyagiakba való beleszólása.

– Majd ha végeztünk, megbeszéljük, de most folyamatosan megy az időnk – tanácsolta Markovics.

Bár nem volt kellemes bevallani, nem mondott hülyeséget, az viszont zavart, hogy úgy nézett rám, tudjátok, amiért egy lány felmegy a Gyakori kérdésekre, hogy megkérdezze, egy szemezés után érdemes–e a srácnak gyereket szülni.

Hát ja… Így kezdődött a történetünk. Egy szemezéssel. Azzal az igéző, mogyoróbarna szempárral, amely oly sok szívet ejtett már rabul és tört is össze, köztük az enyémet is.

2. FEJEZET

Vonakodva bár, de beleegyeztünk, azt kérték, rendeződjünk párokba, lehetőleg egy fiú és egy lány legyen egy csapatban, majd bilincset csaptak a kezünkre, egyre jobban kezdtem abban kételkedni, hogy mi biztos nem Budapest egyik BDSM klubjában kötöttünk–e ki. Áfonya került össze Leventével, Liza pedig… pedig Mal…lal. Nem tehetek róla, hogy csak ez a része van meg a nevének! Ő volt a bandának azon tagja, akin nem tudtak csámcsogni az újságírók, így sokkal kevesebbet is tudott róla a világ.

Bevezettek minket egy szobába Markoviccsal, majd leültettek minket egy–egy székre úgy, hogy a hátunk érintkezzen, így tulajdonképpen hátra volt fogva az egyik kezünk a bilincs miatt, majd kikötötték a lábainkat a székhez, és közölték, hogy jó szórakozást. Kételkedve néztem a férfi után, mert még rám kacsintott, mielőtt távozott volna a helyiségből. Esküszöm, hogy egy kicsit beparáztam, vártam, hogy majd egy félpucér, kivarrt, domináns bácsi bejön – aki nagy Ludas Matyi–fan –, és elveri Markovics seggét egy lovaglópálcával.

– A kulcsot keresed ennyire? – törte meg végül a csendet, valószínűleg hümmöghettem, általában ezt szoktam csinálni, ha nagyon elmélyedek valamiben, de az istenért sem vallottam volna be neki, hogy a szemeimmel nem a kulcsot, hanem egy korbácsot kerestem.

– Persze – füllentettem.

– Be sem mutatkoztunk egymásnak, ha már így itt vagyunk, ennyire közel egymáshoz… Én… – Félbeszakítottam.

– Markovics Márk vagy, blablabla… Minden második nap a te számodat játsszák a diszkóban, és minden második csaj felkiált, hogy gyereket akar szülni neked, én pedig minden második csajtól megkérdezem, hogy a hangfalnak? Mert mindig amellett állnak… – forgattam meg a szememet unottan. – „Olyan szexi a sztereó rendszered!” – gúnyolódtam.

Erre pedig elkezdett vihogni, nem viccelek baszki, úgy nevetett, hogy azt hittem, megfullad, olyan rekedtes lett a hangja, mert gondolom úgy szokott füstölni, mint egy kazán, és két perc után majdnem kijelentettem, hogy Áfonyát is veri vihogásban. (Ami nagyon nagy szó volt, mert Áfonya vihogását még a fetrengő fókák is megirigyelhették volna.)

– Akkor megkérdezhetem, hogyan hívják azt a csajt, aki megakadályozza, hogy ennyi gyerekem legyen?

– Ó, az, aki megakadályozza, nem én vagyok, azt úgy hívják, koton. De amúgy Kingának hívnak – mutatkoztam be zavartan. Sosem volt erősségem a pasikkal való ismerkedés, bezzeg Lizának ez úgy ment, mintha valaki csak azt kérdezte volna meg tőle, hogy mennyi kétszer kettő, míg ő rávágta volna, hogy négy, én addig nevetve megjegyzem, hogy öt és fél, úgyhogy inkább hagyjuk…

– Örvendek, Kinga, lenne kedved ezután… – nem hagytam, hogy befejezze.

– NEM! Nem szeretnék veled pucéran klipet forgatni – vágtam rá automatikusan.

– Én kávézni akartalak elhívni, de aranyos vagy…

– Köszönd ezt a sok rossz tapasztalatú csajnak, akik csak erről írnak… – dünnyögtem. Nem vicceltem. Ezekben a netes Facebook–csoportokban komolyan elborzasztó dolgokat is lehet olvasni, a blogokról ne is beszéljünk, mert ami ott történik, hát az inkább agysejtpusztító, mintsem élvezhető. – Inkább keressük meg a kulcsot! – próbáltam elterelni a témát.

– Valahogy ki kellene kötni a csomókat – gondolkodott hangosan.

– Egy kézzel nem megy – közöltem vele már most.

Gondolkodtunk, majd egyszerre megszólaltunk.

– Hát, ha nem a jobb kezem lenne összebilincselve, akkor én olyanokat…

– Álljunk fel valahogy.

– A tied hasznosabbnak tűnik – állapította meg, valahogyan felálltunk, de eléggé kényelmetlen volt, mert csak behajlított térddel ment, meg pucsított popóval (kedvenc alliterált szókapcsolatom), pár percig próbálkozhattunk, utána pedig elvesztettük az egyensúlyt és hangosan puffanva értünk a talajra.

– A bordáim! – nyögtem fel fájdalmasan.

– A kicsi Márk!

De legalább kitörött a faszék lába, így egy problémával kevesebb volt, mert nem kellett kicsomózni, már csak valahogy úgy kellett kifordulnunk, hogy ne törjük ki a kezünket, mert még mindig háttal voltunk egymásnak. Próbáltuk úgy, hogy Markovics rángatta a kezét és ficánkolt, majd én. Pár perc után már idegesek lettünk, kiabáltunk a másikkal, és csak vergődtünk a földön.

– Na jó! Valahogy fel kell emelnünk a kezünket, és valahogy megpróbálok átfordulni rajtad – bólintott, és ezt onnan tudtam, hogy koccant a fejünk, nem azért, mert láttam.

Valahogyan ügyesnek kellett lennem, mert már untam a folytonos seggrázást, ami annyiból állt, hogy bármit csinálhattunk, a fenekünk összeért. Fogalmam sincs, hogyan sikerült, de most már a melleim nyomódtak a hátának. Kissé fájt ez a póz a kezemnek, úgyhogy siettettem, hogy ő is csinálja ugyanezt. És végre neki is ment. Konkrétan egymáson voltunk, pár centi választotta el egymástól az orrunkat.

– Fel kéne állni – mondtam, meg nem szakítva a szemkontaktust. Erre két választ lehet adni.

A VERZIÓ: – Tudom – felelte, de semelyikünk sem mozdult a helyéről.

B VERZIÓ: – Én már állok – felelte, de semelyikünk sem mozdult a helyéről.

Szerencsére (vagy szerencsémre) az A verziót válaszolta, így még mindig egymást bámultuk, elnyílt szájjal. Talán meg is csókolhatott volna, de (sajnos) semmire sem volt lehetőségünk, mert dörömböltek az ajtónkon.

– Ti se jutottatok ki? – kiáltott be nekünk Liza.

Akkor gondolom még Áfonyáék is bent voltak.

– Nagy keresésben vagyunk! – kiáltott ki Markovics, még mindig fekve.

– Fel kellene állni – ismételtem meg magamat. Nem mondott semmit, de felült, ezzel felhúzva engem is, majd egymást felsegítettük és neki álltunk a keresésnek, ami kissé nehezen ment, mert amíg én jobbra akartam menni, addig Markovics balra. Ezt elismételtük még háromszor, aztán meguntam és egyszerűen bokán rúgtam. Természetesen ennek hangot is adott.

– Áú! Ezt most miért kellett? – nézett rám vádlón.

– Nem arra mész, amerre én akarok… – válaszoltam egyszerűen.

– Ugye te nem vagy véletlen…? – Már megint közbevágtam szokásomhoz híven.

– Nem vagyok domina.

– Én arra akartam kilyukadni, hogy nem vagy–e véletlen a rajongóm, de most, hogy mondod, kösz az infót… Esküszöm, hogy ezalatt az idő alatt sokkal több információt tudtam meg rólad, mint a többi lányról, kivéve a melltartóméretedet, és azt kell, hogy mondjam, hogy ezek sokkal jobban érdekelnek, úgyhogy folytasd még, kérlek – kacsintott rám szórakozottan.

– Eláruljak egy titkot? – hajoltam oda hozzá bizalmasan, közvetlen a füléhez. Nem szerettem a celebeket, ugyanúgy, mint a meséket, mert abból a felszínes instavilágból, amit kaptunk belőlük, az túl tökéletes volt, vagyis egy nagy hazugság. Szerettem pofátlanul őszinte lenni, és kifejezetten kedveltem azt is, hogyha én is ezt kapom vissza egyes emberektől, nem pedig az ész nélküli vetítést.

– Igen, légyszi – tartotta vissza a lélegzetét.

– Keresd meg azt a rohadt kulcsot vagy komoly bajok lesznek! – Azt hiszem, nem erre várt, de mit ne mondjak, az élet kiábrándító tud lenni, fiam.

– Keresem! – álltunk oda a szekrényekhez, átlátszó üvegszekrények voltak csordultig töltve, amúgy az egész, ha úgy vesszük, viszonylag modern volt. Elkezdtük kiszedni belőle a dolgokat, és a lyukba próbálni, mert arra jutottunk, hogy valószínűleg nem kulcs alakú lesz a kulcs, mert az túl evidens lenne.

– Szerintem az nem jó bele, még beletöröd! – szóltam rá, hisz a lyuk feleakkora volt, mint amit bele akart dugni, de nem hagyta abba, hanem még tovább próbálkozott. És még a fiúkra mondják azt, hogy jó a lyukérzékük…

– Tényleg nem jó – állapította meg.

A keresésünket félbeszakította, hogy kívülről vihogást hallottunk, szóval Áfonya is kijutott Leventével, és remélem, nem kell majd a játék után azt hallgatnom, hogyan flörtöltek, pedig higgyétek el, én ezt már végiggondoltam az elmúlt másfél percben. Levente azt mondja Áfonyának szemöldök–húzogatva, hogy: „Megszabadíthatlak a húsos magköpenyedtől?” Vagy netalántán, hogy: „Megnézed a spóratartómat?” Azt már le se merem írni, hogy a spórákkal mi történne ezek között gyakorlatban, mert még a végén elpirulok (nem valószínű, de tételezzük fel).

– Min gondolkozol? – törte meg a csendet Markovics.

– Hogy hol lehet a kulcs. – Ismét egy hazugság, mert azon gondolkodtam, hogy… És az előbb azt is mondtam, hogy szeretem a pofátlan őszinteséget? Hát… Egy srácnál inkább visszavonom. Nem kell, hogy tudja minden gondolatomat.

– Szerintem… – Nem tudta befejezni a mondatot, mert beindult a füstjelző és ezért víz ömlött ránk, így visszagondolva nem volt túl jó ötlet fehér felsőt venni, mert két perccel később már szorosan tapadt a bőrömhöz. Fogalmam sincs, hogy ez mitől indulhatott be, de egy életre megjegyeztem Markovics tekintetét, és azt a perverz mosolyát, amit nagyon szívesen letöröltem volna az arcáról.

– Hetvenöt B – szólalt meg elsőnek.