KELLEY McNEIL

MAYLUNA

Ez egy kitalált mű. A nevek, szereplők, szervezetek, helyszínek, események és történések vagy a szerző képzeletének szüleményei, vagy kitalált formában kerültek felhasználásra. Bármilyen hasonlóság valós személyekkel, élőkkel vagy holtakkal, csupán a véletlen műve.

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Kelley McNeil: Mayluna

Copyright © 2024, Kelley McNeil

All rights reserved.

Magyar fordítás © Mörk Leonóra

© 2025, Dopamin Könyvkiadó, Budapest

Eredeti borítóterv © James Iacobelli

A borító magyarítását Egri Mátyás végezte

Borítófotó © AleksandarNakic / Getty

Felelős kiadó a Dopamin Könyvkiadó márka tulajdonosának,
az OTOMO Network Kft. ügyvezetője

Szerkesztette Zoltán Tamás

A szöveget gondozta Kótai Katalin

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Lex Copyright Office.

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6461-26-1

Azoknak, akik szerettek, és veszteséget éltek át.
És azoknak, akik útközben megtalálták önmagukat.

ELŐJÁTÉK

EVIE

Gyakran mondogatta, hogy az időutazás sokkal elérhetőbb számunkra, mint gondolnánk, és hogy ennek az egyik módja a zene. Azt hiszem, igaza van. Végül is kevés olyan dolog létezik, amelyik olyan teljes és erőteljes módon képes megmozgatni minket, mint egy tökéletes, jelentőségteljes dal szövege. Az életünk muzsikája belefonódik a létünk szövetébe, a történeteink mögött ott rejtőzik a saját, személyes filmzenénk. Talán egy emlékhez visz el minket, annak a visszhangjához, ami valaha létezett, vagy talán egy olyan helyre, ahol átélhetjük elképzelt álmunkat.

A nagy filozófusok és csillagászok hittek benne, hogy a zene érezhető a csillagokról és a bolygókról, áthaladva téren és időn, és hogy a kozmoszt varázslat formálta meg, olyan módokon kötve össze minket, amelyeket még csak most kezdünk elképzelni.

Kíváncsi vagyok rá, miután végighallgattad a történetünket, fogsz-e te is hinni ebben.

ELSŐ RÉSZ

A felhő és az árnyéka fölött ott a csillag és a fénye.

PÜTHAGORASZ

1

CARTER

A Yorkshire Dales hegyei között anyám és a bátyám pengetik a gitárjukat, egymás mellett ülve egy fa alatt, egy tarka piknikszőnyegen. A bátyám hangszere valamivel kisebb, pont illik egy növésben levő fiú kezéhez. Használtan vettük a megmaradt háztartáspénzből, amit egy fém kekszesdobozban gyűjtögettünk. A hűvös őszi levegő már sejteti az évszak közelgő változását, és a napfény anyám vállára tűz, arany ragyogásba burkolva őt. A kép homályos, mint minden korai emlék, inkább mozgó pillanatfelvétel, mint valódi emlékkép. Egy érzés. Talán egy későbbi emlékből kölcsönözve hallom, amint anyám finom hangja dúdolva kíséri a húrok pengését, miközben megpengeti őket törékeny ujjaival.

A bátyám három évvel idősebb volt nálam, született zenész, ahogy az emberek mondogatták. „Gitárral a kezében született, és abszolút hallással, már akkor, amikor felsírt” – viccelődtek. Igyekeztem minél jobban lépést tartani vele, és néha majdnem sikerült is. legalábbis egy kicsit.

Anyám mindenféle zenét játszott, többnyire folkot, néha templomi énekeket. De ahogy idősebb lettem, az vált a kedvencemmé, amikor a rádióban hallható népszerű számok saját verzióját adta elő. Utánoztuk, és ettől egy kicsit menőbbnek éreztük magunkat. Azt hiszem, az egyik kedvencünk az Alphaville-től a Forever Young volt. Szerettem hallani a hangját az ujjaival előidézett hangok fölött, amelyek sokkal inkább tűntek zenegépnek, mint rockballadának. Anyám egy középiskolában tanított. Észak-Angliában, a Ravensdale nevű város egyik kis külvárosi iskolájában oktatott matekra tizenkét és tizenhárom éveseket, akik megtanulták meglátni a szépséget és a művészetet abban a sok számban. Gyerekkorom színhelyein páfrányos hegyoldalak keveredtek apró falvak mellett magasodó, füstokádó gyárakkal és a mocsárvidékkel, amely a távolba tartva végül mészkőszirtek alatti, széles tengerpartba torkollott. A mi városunk szinte egyforma távolságra feküdt a vidéki hegyektől és a tengertől, így hétvégenként a kedvünktől és az időjárástól függően döntöttük el, hová megyünk kirándulni.

Kérdeztük anyánktól, miért tanár lett, miért nem muzsikus, de nem válaszolt. Olykor azonban álmodozó kifejezés költözött a szemébe, én pedig eltűnődtem, vajon nem egy másik életben látta-e magát, például valahol egy falusi kocsmában egy kis színpadon, ahol esténként a tűz melletti söröket hosszú, egyenes, középen elválasztott barna hajon megcsillanó reflektorok váltották fel. Tizenhét évesen találkozott apámmal, nem sokkal később terhes lett, és tizenkilenc éves korában férjhez ment. Apám a helyi vasúttársaságnál helyezkedett el, és végigjárva a szamárlétrát menedzseri pozícióba jutott el, amikor a bezárták a vonalat. Utána olyan munkákat vállalt el, amilyenekhez éppen hozzájutott. Pénzből kevés volt, feszültségből és veszekedésből annál több. De az olyan napokon, mint amilyennek az emlékét épp felidézem, a fa alatt ülve anyámmal és a bátyámmal, el tudtuk engedni magunkat. A zene menedéket jelentett számunkra, valamit, amit megosztottunk egymással mi hárman, mint egy kis zárt klub tagjai.

Az utóbbi egy órában ezzel a sztorival meg hasonlókkal szórakoztattam a Michael nevű újságírót, aki itt ül előttem egy hosszú, fehér bőrrel bevont ülésen, egy magángépen fent a magasban, a felhők fölött, miközben a nap alábukik a látóhatáron. Mellette egy operatőr ül, és időnként felveszi, amit mondok. Takarékos felállás (a filmes stáb, nem a repülőgép), de pontosan ezért tetszik. Semmi flancos. Csak amilyennek eredetileg is terveztük évekkel ezelőtt.

– Szóval azt mondod, a tehetségedet az édesanyádtól örökölted? – kérdezi Michael.

– Valószínűleg. De a bátyám volt igazán tehetséges. Én épp csak megfeleltem.

– Szerintem elég jól megfeleltél.

– Az nem okozott gondot, hogy a zene megszólaljon a fejemben, de nem mindig tudtam, mihez akarok kezdeni vele. A bátyámnak viszont akármilyen hangszert adtál a kezébe, azonnal tudott játszani rajta, én pedig tudtam, hogy soha nem leszek ilyen jó. Egyszerűen csak kitaláltam valamiféle megoldást, hogy boldoguljak. Másképpen hangoltam be a gitárt, hogy a hangolástól függően sokkal jelentőségteljesebben szóljon az a néhány akkord, amit ismertem. Létrehoztam egy olyan fajta hangzást, ami működött. Anélkül zongoráztam, hogy megtanultam volna kottát olvasni.

– Ki találta ki, hogy a banda első neve Spurn Head legyen?

Közben elneveti magát, mivel a név ezen a ponton elég röhejesnek hangzik.

Mellettem Tommy hangosan kuncogni kezd, és felnyög. Nincs az a fáradt lélek, akit ne vidítana fel Tommy nevetésének hangja. Nem mintha az enyém mostanában fáradt lenne. De hogy az ő optimista természete jó néhányszor megmentett a múltban, az biztos.

– Jacob – válaszolom, és ahogy Tommyra nézek, jókedvű tekintetem végül ellágyul. Hosszú ideje ez az első alkalom, hogy hangosan kimondtam a bátyám nevét, és a szó lassan és simán gördül le az ajkamról. A nevek varázsigék.

– Ember, ez milyen borzasztó név volt egy bandának – teszem hozzá, leginkább csak magamnak.

– Te találtad ki – mutat rám Tommy, és újra felnevet. – Jacob azt mondta, te álltál elő vele egy este.

– Nem igaz.

– Szerintem meg igaz. Bocs, hogy ezt mondom.

– Ő találta ki – jelentem ki jól érthetően, hogy pontot tegyek a vita végére. – Jacob volt az.

– Ha te mondod – motyogja Tommy.

– Mindegy, hálistennek nem marad meg.

– Nem hangzik ugyanolyan jól, mint a Mayluna – állapítja meg Michael mosolyogva.

– Egyáltalán nem.

Mégis kedves név volt, visszavitt egy másik korba, a tengeri só és a vad égbolt idejébe.

– Van a yorkshire-i tengerpartnak egy távoli része, egy kis sziget, amelyik dagálykor eltűnik a víz alatt. Az anyukánk néhányszor elvitt minket oda, azt hívják Spurn Headnek. Amikor odaérsz, kicsit úgy érzed, mintha a világ végén lennél. Egy legenda szerint az ott élők éjszakánként néha látják, amint feltűnik egy csillag a félhold sötét oldalán.

Amikor kisfiúként először hallottam ezt a történetet, lenyűgözött. Varázslatosnak éreztem.

– Holdcsillag – mondja Michael, megnevezve az első lemezünk egyik dalát, a slágerét, amelyik egy emberöltővel ezelőtt lemezszerződést hozott nekünk. Bólintok.

– Az anyukám arról álmodozott, hogy lesz a közelben egy kis háza, a tengerre néző kilátással.

– És lett is?

– Ami azt illeti, igen. Ez volt az egyik első dolog, amit vettem neki.

Meg akartam venni neki a holdat, a csillagokat, és egy palotát. Ő azonban csak egy kicsi házat akart kerttel, ahol békésen megöregedhet, és közben nézheti a tengert meg a csillagképeket. Mindig ott képzelem el őt, ahol egy régi gitár lóg a falon, bár mostanában leginkább csak porosodik.

A kabint villám világítja meg, fénybe borítva a gép elején a többi, eddig sötétbe burkolózó ülést. Ebben az átmeneti ragyogásban, amelyik mintha nem századmásodpercekig, hanem másodpercekig tartana, látom, amint Tommy állkapcsa összeszorul, és a kezével olyan észrevétlenül ragadja meg az ülését, hogy csak annak tűnik fel, aki nagyon jól ismeri őt.

Nem sokkal azután, hogy felszálltunk Mexico Cityből, turbulenciába keveredtünk, és a pilóta bejelentette, hogy rossz idő várható, de semmi ok az aggodalomra. Elkaptam Tommy tekintetét, és megnyugtatóan bólintottam. Elnevette magát, és játékosan szalutált, jelezve, hogy nincs vele gond. Hajlamos a szorongásra. A szokottnál is jobban mostanában, hogy otthon a felesége és a kicsi gyerekei várják. Nehezebben hagyja őket magukra, ráadásul soha nem rajongott a repülőgépekért, főleg nem az olyanokért, amilyenen most ülünk. A kicsi magángépekért. Őszintén szólva én sem rajongok értük. Amikor fent ülök egy gépen, szinte érzem, hogyan tombol dühében a gravitáció, amiért legyőzték, mintha arra várna, hogy visszahozhassa az egészet le földre, ahol a helyünk van. A magángépünket, a felhőkben úszó plüssnappalinkat úgy neveztük el, Lucy in the Sky, Lucy az égben. Mindannyian megünnepeltük a napot, amikor megérkezett. Emlékszem, Tommy azt mondta: fiúk, most már valóban nagyok vagyunk. Igazából viszont néha hiányzik a régi turnébuszunk. Annak idején úgy neveztük el, Miss Penny Lane.

– Utólag visszanézve nem túl kreatív – jegyzem meg Michaelnek, miután szóba került a régi busz és az összehangolt nevek. Igyekvőnek tűnik, egy kicsit borzas és megnyerő, amint ott ül azzal a passzív kíváncsisággal az arcán, amit a rockújságírók közös tulajdonságaként azonosítok be. Amikor végül beleegyeztem ebbe a most készülő interjúsorozatba, nem tudom, melyikünk lepődött meg jobban, ő vagy én. Túl fiatalnak tűnünk a visszatekintéshez. Tényleg ennyire öregek lennénk? Azt mondták, nem, de az emberek meg akarják ismerni a történetünket. Bepillantani a függöny mögé. És ez az egész katartikus érzést adott. Mintha újrakezdtük volna, magunk mögött hagyva a régi árnyékokat. Közösen úgy döntöttünk, eljött az ideje. Mérföldkövet jelentene, mielőtt rálépnénk arra az ösvényre, amely az öregedő rocksztárállapot felé vezet. (Ijesztő kilátások.)

Michael felnevet.

– Ami a bandaneveket és a repülőket illeti, rosszabb is lehetne a helyzet. Például félmeztelen nőket festethettetek volna a gép oldalára.

Elmosolyodom. Ez is olyasmi, amit mostanában gyakrabban csinálok. A könnyedség érzése visszatér a testembe.

– Mindig lehet rosszabb.

Az ég színe odakint tengerészkékre mélyül, még sötétebbé teszik a tintakék felszínén átsuhanó, tekintélyes felhők.

– Ez is a háttértörténet része – vonom meg a vállam. A banda indulásáról beszélgetünk, és a pályáját elindító albumról. Michael már ismeri a publikus részleteket, de ez az interjú új perspektívát jelent, egy kicsit jobban foglalkozik majd a mi kis baráti társaságunk történetével és felemelkedésével. Onnan jutottunk el idáig, hogy kezdetben egyetemistaként kicsi helyeken játszottunk. A mai napig nehéz olykor elhinni, hogy éppen Rióba tartunk, ahol minden jegy elkelt az egész stadiont megtöltő koncertünkre. Utána Costa Rica következik, ott fogjuk befejezni két fellépéssel ezt a hosszú, világ körüli turnét. Ránk fér a szünet. Hátradőlök az ülés párnáin, és kinyújtom a lábam a kettőnk közötti térbe.

– Tehát az az album, az egész egy lányról szólt – rázza a fejét mosolyogva Michael. A laptopja mellette fekszik, és rápillantok a képernyőn a felvételt jelző piros fényekre, amint mérik az életem századmásodperceit.

– Nem mindig erről van szó?

– De, azt hiszem, igen. Viszont ez a sztori egy olyan lányról szólt, aki minden idők egyik legnagyobb albumát ihlette. Szupersztárrá tett egy bandát. Ez pokolian nagy sztori, Mr. Wills.

– Látom, nehezedre esik, hogy Carternek szólíts, ugye?

– Őszintén szólva nem az a híred, hogy szuperül együttműködnél a médiával meg az újságírókkal. A legutóbbi találkozónk, hogy is mondjam – tart egy kis szünetet –, rázósra sikerült, azt hiszem, ez a legjobb szó. Vagyis fogalmazzunk úgy, hogy helyesebbnek érzem, ha óvatosan viselkedem.

Kényszeredett képet vág.

– Teljesen igazad van.

– Amikor a legutóbb találkoztunk, nem voltál hajlandó túl sokat beszélni arról az albumról. Ha jól emlékszem, általában véve is a legtöbb kérdésemre nem voltál hajlandó válaszolni. Rohadtul nehéz helyzetbe hoztál, és majdnem az állásomba került az az anyag.

Arra a cikkre céloz, amelyik az idén, valamivel korábban jelent meg a Rolling Stone-ban, azzal a céllal, hogy reklámozza a turnét. A reklám soha nem volt erős oldalam.

– Nagyon sajnálom.

– Nem gond. De ha már felhoztad, hadd kérdezzem meg, hogyan érint, hogy az emberek rejtélyesnek neveznek, ha kedvesek akarnak lenni? Mások inkább azt a szót használják, hogy sötét, és meg inkább azt, hogy megtört. Tényleg ilyen lennél? Vagy ez is csak egy újabb sztori? Része a titokzatosságnak?

– Nem fogalmazol túl kíméletesen, ugye?

– Mert? Szeretnéd?

– Nem. Tetszik, ahogy viselkedsz. Ez az egyik oka annak, hogy most itt lehetsz. Már azon túl, hogy olyan valaki ajánlott, akiben megbízom.

– Tényleg? – Látszik rajta, hogy meglepődött és kíváncsi. – Nem is tudtam, hogy van közös ismerősünk. Ki volt az?

Erre a kérdésre nem válaszolok, hanem visszatérek a néhány perccel korábban felvetődött témára, a zaklatott személyiségemről. Ez a sok pletyka!

– Csak egy fickó vagyok. Olyan, mint te. Olyan, mint az a srác.

Rámutatok a stewardra, aki a kabin végében egy tálca cuccot próbál rendbe rakni.

– Valami azt súgja, egyáltalán nem vagy olyan, mint az a srác – mondja Michael.

– Sosem tudhatod. Az emberek ritkán olyanok, mint amilyennek látszanak, nem? Talán most azon töri a fejét, hogy amint leszálltunk, felmond, és ráveszi a feleségét, hogy kezdjék újra egy zöld és csendes helyen, ahol vidéki életet élhetnek együtt, és öt gyereket nevelhetnek. Lehet, hogy a fejében épp kavarognak a képek, hogyan sétál majd be a lakásba, és mondja el a terveit a feleségének, és azon aggódik, hogy az asszony nemet fog mondani.

– Történet egy lányról.

– Ahogy mondtam az előbb, nem mindig erről van szó? Így vagy úgy, legalábbis.

– Mindig így működik az agyad? – kérdezi. – Sztorikat találsz ki?

Visszafordulok hozzá.

– Azt hiszem, igen. De hát nem mindenkinek az agya így működik?

De már tudom, mit fog mondani. Sosem tudtam kikapcsolni a történeteket vagy a zenét, azokat a helyeket, amiket felkeresek a fejemben. Akármennyire próbáltam.

– Nem, szerintem nem.

A többiek lassan elszunyókáltak, és lehalkítom a hangomat, mert nem akarom felébreszteni őket.

– Túl sokat képzelsz rólam. Ezek csak sztorik. Látom őket a fejemben. Néha egy egész életet. Néha csak egy órát egy életből. Annyi a különbség, hogy én gitározom hozzá, eléneklem, akármi. Innen fentről – mutatok fel a levegőbe a fejem fölött – lehozom őket ide.

– Ezek szerint ne csodálkozzam, ha a következő albumotokon szerepel majd egy dal egy légiutas-kísérő srácról, aki fel fog mondani a munkahelyén?

– Ez nem hangzik túl szexisen, ugye? – kérdezem. – A legjobb lesz, ha kihagyom.

Valójában tudom, hogy a légiutas-kísérőnk neve Isaac, és esze ágában sincs vidékre költözni, hanem idővel technoklubot tervez nyitni Rióban. Nemrégiben beszélgettünk, akkor mesélte el.

Michael nevet, és belekortyol a gyömbérjébe, amit eddig szürcsölgetett.

– Azt mondják, a Sigma Five album olyan, mint egy teljes történet, a kezdettől a végéig, amikor a dalok egy bizonyos módon kapcsolódnak egymáshoz. Az alapján, amit mondtál, ez pontosnak tűnik.

– Igen.

– És soha egy szóval nem említetted. Mármint a mögötte meghúzódó inspirációt, a felvétel folyamatát, semmit sem. Igazából alig mondtál bárkinek bármit az életedről. Most miért teszed?

Elérkeztünk egy kikerülhetetlen ponthoz, és mély levegőt veszek, egy percre lehunyva a szemem. Sosem számítottam rá, hogy el fogom mesélni ezt a történetet. Nem mintha amúgy érdekes lenne, vagy egyedi. Egy nagy szerelem. Egy összetört szív. Az enyémhez hasonló sztorit minden életpályán elmesélnek, minden évtizedben és évszázadban. Mégis, ez az én sztorim.

– Mert rákérdeztél.

Furán néz rám.

– Egy csomó ember rákérdezett.

– Az lehet, de te a megfelelő időpontban kérdeztél rá.

– És ez milyen időpont?

– Azt hiszem, úgy fogalmazhatnánk, hogy végre békére leltem. Megvolt az okom rá, miért döntöttem úgy, hogy bizonyos dolgokról hallgassak.

– Miféle okod volt rá?

Michael vár, de nem válaszolok.

– Oké, akkor térjünk vissza az albumhoz – folytatja egy kis szünet után. Mintha attól félne, bármelyik pillanatban meggondolhatom magam, és nem akarja elveszíteni a lendületet.

– És a cím? Sigma Five. Mindig úgy tűnt, mindenféle varázslatos dolog rejtőzik mögötte. Mi ennek a jelentősége?

– Valójában kettős jelentése van.

Egy pillanatra összeakad a tekintetem Tommyéval, és megválogatom a szavaimat.

– A Sigma szó meglehetősen különleges. Évszázadok óta mindenhol megjelenik a matematikában, a tudományban, a filozófiában, a csillagászatban. Például a Sigma Sagittarii a legfényesebb csillaga a Vízöntő csillagképnek. A kisbetűt akkor használják, amikor megpróbálják kidolgozni az elméletet a galaxisokról és a szupermasszív fekete lyukakról, amelyek mindent magukba szippantottak. A nagybetű, amelyet mi is használtunk az albumnál, az összegzésre utal, a dolgok egyesítésére, hogy teljességet alkossanak. Ebben az egészben ott a költészet.

– És a római ötös szám?

Megállok, és a szám mosolyra húzódik.

– Azt egyelőre hívjuk kreatív választásnak.

Vidám bosszankodással csóválja meg a fejét.

– Oké. Tehát. Mikor kezdted el írni? Akkor, amikor először találkoztál vele?

– Korábban. Azt hiszem, már akkor elkezdtem dalokat írni róla, amikor még nem is tudtam, hogy a világon van. Valahogy tudtam, hogy létezik. És mintha a zene vezette volna el őt hozzám. Amikor megtaláltam, minden összeért. Egyszerűen csak tudtam. Kezdettől éreztem rajta valami különlegeset. Persze nem akart szóba állni velem. Okos lány. De… végül sikerült meghódítanom őt. Legalábbis egy időre.

– De nem örökre.

Az örökké viszonylagos.

A gondolataim visszakanyarodnak az elmúlt hetek eseményeihez, aztán még korábbra.

Az album egyik dalát az első együtt töltött éjszakánk ihlette. A fiúkkal az első nagy turnénkon vettünk részt, és kaptunk néhány szabadnapot. Egy tengerparti házban laktunk, és emlékszem, amint egyszer az éjszaka közepén kint ültem a dűnéken, és arra gondoltam: az egész életem meg fog változni e miatt a lány miatt. Ott álltunk, ez a két ember, aki élte az életét két különböző földrészen, és egyikünk sem tudott róla, hogy a másik létezik, valahogyan mégis kezdettől tudtuk. Két teljesen eltérő világban. Aztán egyszer csak az útjaink keresztezték egymást, és attól kezdve minden megváltozott.

Két fénypont, amelyek végre találkoznak.

– Ez néha ilyen egyszerűen történik. Mégis, folyton arra gondoltam: Istenem, nem akarom tönkretenni ennek a lánynak az életét. Bármit megtennék érte. Amikor azután elérkezett az ideje annak, hogy elkezdjük felvenni az album dalait, minden a helyére került. Az elképzelés, milyen érzés lehet egy lány számára beleszeretni egy olyan srácba, akinek az élete egyfajta őrült, elátkozott hely. Ahogyan ez a két sérült ember újra éppé teszi egymást.

– Úgy érzed, az életed el van átkozva?

– Egyidőben úgy éreztem, de nem annyira, mint korábban. Úgy értem, mindent összevetve hihetetlenül szerencsések voltunk. Olyan élményekben lehetett részünk, amilyenekről sok ember csak álmodna.

Körbemutattam a fényűző környezeten, ahol találtuk magunkat.

– Természetesen hálás vagyok ezért. Ugyanakkor nem volt könnyű. A boldogság mulandó érzés lehet, és az biztos, hogy nem mindig kötődik a sikerhez.

Michael bólint.

– És akkor, hogy megint visszafelé haladjunk, a bandának megvolt a maga története, mielőtt megjött volna a siker. De amikor eljött az idő elkészíteni azt az albumot, az mintha teljesen új kezdetet jelentett volna. És az a lány a részét jelentette ennek – foglalja össze Michael.

– Pontosan.

– És mi a csuda történt vele? – tart szünetet. – Hol van most?

– Úgy gondolom, otthon a családjával.

– Aha – néz rám együttérzően, és vár egy pillanatig. – Tehát akkor… hogy hívták?

– Melyiket? – szól közbe Tommy kuncogva. – Volt egypár csaja.

Elmosolyodom, felidézve a kérdésben rejlő enyhe humort, kiegészülve évek titkolózásával és emlékeivel. Az agyamban betűk és hangok formálódnak, ahogyan korábban is milliószor tették már. Egyidőben alig mertem elsuttogni a nevét a fejemben, attól félve, mibe fog ez nekem kerülni. De ez most más. És a betűk alakot öltenek, egy egész életet magukba foglaló két rövidke szótagot formálva.

2

EVIE

– Anya?

Hallom, ahogy a lányom hangja megszólít a távolból, és egy kicsit szorosabbra húzom a vállam körül a könnyű sálat. Lehunyom a szemem, és beszívom a friss levegőt, élvezve a fa füstjének az édességgel egybevegyülő illatát. Valamikor nem szerettem az őszt, akkoriban az volt a legkevésbé kedvenc évszakom.

A korai éveimben nyári lány voltam. Szerettem az érzést, amit a laza pamutruha, a napcsókolt arc és a mezítelen láb adott. Pennsylvaniában rövid ideig tartott a hőség, és soha nem tűnt elég hosszúnak. Amikor megérkezett az ősz, boldogtalanná tett, hogy a nyári meleg végét jelzi, és a búbánatos, szürke hideg kezdetét. Soha nem értettem, az emberek mit szeretnek rajta annyira. Nem érdekelt, hogy a levelek friss zöldből fakó narancssárgára és élettelen barnára változnak, és utáltam, ahogy a gyapjútól kellemetlenül viszketett a nyáron puhává vált bőröm.

De ez régen történt, és akkoriban én is más voltam.

Ha az élet hatalmas univerzumában választóvonalat húzhatunk a születéstől a halálig terjedő idővonalon, azt hiszem, az enyémre azt a cédulát tehetnénk, hogy „1. rész, mielőtt szerettem volna az őszt”, és „2. rész, miután megszerettem az őszt”. Azóta, hosszú ideje már, az ősz a kedvenc évszakom, és oly sok emberhez hasonlóan szeretem az évszakkal járó illatokat, látványt és érzéseket.

– Hát itt vagy!

Lainey lába alatt kellemesen csikorognak a kavicsok, miközben felém sétál, és megáll néhány méterre tőlem.

– Kezd hideg lenni idekint. Megy le a nap.

Felnéz a fákra, és a közöttünk feszülő teret megtölti az időjárásra vonatkozó megjegyzésekkel.

– Jólesik a friss levegő – mondom. Ránézek a lányomra, aki a kezét csípőre téve bámulja a pennsylvaniai házunk hátsó udvarát határoló fákat. Az erdő szélén néhány füves folt eltérő zöld árnyalatot mutat, jelezve a helyet, ahol egyidőben a fából készült hinta állt, csúszdával és játékházzal. Látom a két, ma már felnőtt gyerekem fiatalabb verzióját, amint vidáman hintáznak, és a lábuk hegyével megpróbálják megérinteni a faleveleket. Hallom a hangjuk kristályos csengését, miközben körbe-körbeszaladgálunk az udvarban, és a kutyánk csaholva ugrál körülöttünk.

– Leülsz te is? – paskolom meg a padot magam mellett.

Lainey lenéz a padra, és egy pillanatra azt hiszem, leül mellém, de nem teszi.

Gyerekkorában összebújtunk egy pléd alatt, és együtt néztük a csillagokat erről a padról, ahogyan egyszer, egy másik helyen én is ugyanezt csináltam a saját anyukámmal. Nézd, az ott az Orion. Látod?

– Rendelünk kínai kaját. Jó lesz? – kérdezi, de mielőtt válaszolnék, némi bosszankodással a hangjában hozzáfűzi:

– Tudom, hogy rengeteg ennivaló van a házban, de nem hiszem, hogy meg tudnánk enni még egy adag lasagnét. Rick felajánlotta, hogy kiugrik a kínaiért, és elhozza. Miért gondolják az emberek, hogy a lasagne jól illik a temetéshez?

Felnevetek, és beleegyezően bólintok.

– Persze, jól hangzik.

Enyhe meglepetést fedezek fel az arcán, és elönt a csendes elégedettség. Azt hiszem, még mindig kellemesen meg tudlak lepni néha. Még ha csak olyan jelentéktelen dologról legyen is szó, mint az elviteles kaja.

– Jó, oké. Mit kérsz?

Lainey nem fárad azzal, hogy felsorolja az étlapról, mit rendelnek maguknak. Nem kedvelem különösebben az amerikai kínai kaját, úgyhogy vagy brokkolis marhahúst szoktam kérni, vagy zöldséges csirkét, és tudom, a lányom azt hiszi, számomra idáig tart a kalandozás az egzotikus ételek világába. Nem örülök neki, hogy ilyennek lát – jelentéktelen életet élő, elkényeztetett asszony egy jelentéktelen városkában. De nem ő tehet róla. A helyében én is ugyanezt gondolnám magamról.

Néha elképzelem, hogy elmesélem neki a történeteimet. Azokat, amelyeket joga volna hallani. Az életemről. Olykor eltűnődöm rajta, mennyiben lett volna más az élete, ha más benyomást szerezhetett volna rólam, miközben felnőtt, nem azt, ami jutott neki.

– Mindegy, bármit megeszek, drágám. Nem vagyok túl éhes.

Lainey megfordul, lép egyet.

– Bejössz, vagy…?

A hangja elhal. Egy kicsit fontoskodik körülöttem, aggodalmaskodik, és próbál gondoskodni rólam. Igazából én őmiatta aggódom.

– Mindjárt bemegyek.

Bólint, és nézem, ahogy visszamegy a házba, a léptei elhalkulnak. Újra egyedül maradva végighúzom az ujjaimat a padon, a szürkülő fa durva repedésein. Valamikor fényes volt és barna, a lakkozása fényes és sima, mint egy csónak fala. Steve-vel egy óvodából szereztük ezt a padot bent a városban, jó régen, amikor egyszer nebáncsvirágot és körömvirágot mentünk venni. Kilencedik hónapos terhesen erőt vett rajtam a fészekrakási ösztön. Órákat elüldögéltem itt, élvezve a hely békéjét, hálát adva a padért, miközben az újszülött lányomat tartottam a karomban, és altatódalokat énekeltem neki. Néhány évvel később, amikor Lucas született, ugyanezt csináltam.

Az egyik kedvenc fotómat Steve készítette rólam: egy tavaszi napon barackszínű ruhában ülök a padon, a két gyerek hozzám simul. Mindkét oldalamon egy-egy gyerek, az arcuk felém fordul, és olyan imádattal és szeretettel néznek rám, ahogyan csak gyerek tud érezni az anyja iránt. Mély megelégedettség árad arról a fotóról, amit most a zongorán tartok.

Mintha velem együtt ő is felidézné az emléket, a pad hangosan megnyikordul, ahol bemélyed a közepén. Évek óta ülök pontosan ugyanezen a helyen, és a fa szálkás lett és elfáradt.

Azt hiszem, a temetések mind ilyenek, arra indítanak minket, hogy visszamenjünk a múltba, és az emlékeinkkel együtt a velük járó bűntudatot és örömet is újra átéljük. Még ha számítottunk is rá, kirántanak minket a napi rutinunkból, és hatásukra megkérdőjelezünk bármit és mindent.

Valószínűleg meg kellene szabadulnom ettől a padtól, mielőtt egy szép nap összerogyik alattam. De a repedései ellenére oly sok évvel ezelőtt életemben először jelképezte a stabilitást, és azt hiszem, nem tudnék megválni tőle.

– Hallottam, hogy itt vagy kint. Bujkálsz?

Megfordulok, és Kate-et, a legjobb barátnőmet látom felém sétálni. Láthatólag az edzőteremből jön, vagy legalábbis az öltözéke ezt sugallja.

– Értem küldték a felmentő sereget, mi? Nem hallottalak megjönni – válaszolok.

– Azt hiszem, aggódnak miattad. Ez jó. Legalább törődnek veled. Az én gyerekeim valószínűleg hagynák, hogy itt rohadjak meg.

Lehuppan mellém a padra.

– Dehogy hagynák.

Kate gyerekei gyakorlatilag ott élnek a házában.

Kellemes csendben üldögélünk, beszívva a hűvös levegőt.

– Hogy érzed magad, kislány? – kérdezi egy perc múlva.

– Jól vagyok. Tényleg. Nem tudom, miért fontoskodnak körülöttem. Még nem vagyunk annyira öregek, vagy igen?

– Egyáltalán nem vagyunk öregek.

– Elkezdtek úgy bánni velem, mintha százéves lennék.

– Mert úgy viselkedsz – mondja, és játékosan oldalba lök. Nem mondom, hogy nem értek vele teljesen egyet.

– Találkoztam Lainey-vel útközben – folytatja Kate. – Hallom, holnapután elutaznak.

Mindent értő, együttérző mosollyal pillant rám.

– Hiányzik – mondom halkan. – Még amikor itt ül mellettem, akkor is hiányzik.

Arra gondolok, milyen volt az életünk csecsemőkorában. Amikor már totyogott. Órákon keresztül elüldögéltem vele, játszottunk, színeztünk, és figyeltem, hogyan fedezi fel maga körül a világot. Teljesen beleszerettem, és mintha soha nem távolodott volna el tőlem néhány centiméternél jobban.

– De most megvan a maga élete. Tudom. Lucas meg itt lakik a közelben. Ez annyira jó.

– De?

– Olyan közel álltunk egymáshoz. Most meg csak a kihordós kajáról beszélgetünk – vonom meg a vállam. – Azt hiszem, így megy ez, ha az embernek felnőnek a gyerekei.

– Hm, néha talán igen. De ebben az esetben? Segíthetnél rajta, hogy ne így legyen.

– Mire gondolsz? – fordulok felé.

Kate megpaskolja a kezemet.

– Pontosan tudod, mire gondolok. – Tart egy kis szünetet. – A titkok. Finom, láthatatlan vonalat képeznek, mint egy fal, amit magad köré építettél az évek során, drágám, mindenkit kissé távol tartva.

Bólintok, és elfordítom a tekintetemet.

– Talán végre itt az ideje, hogy ez megváltozzon – teszi hozzá.

Tudom, mit gondol erről. Megbeszéltük már az évek során. Kate a gyerekkori legjobb barátnőm, aki ismer minden eltemetett halottat az életemben. Soha nem helyeselte azt a döntésemet, hogy az életem egy részét titokban tartom a gyerekeim előtt, mégis támogatott, ahogyan a legjobb barátok teszik.

– Nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy el kellene mondanom nekik – szalad ki a számon.

– Rájöttem.

– De megígértem – rázom meg a fejem. – És… egyszerűen képtelen vagyok rá. Azt sem tudom, hogy kezdjek hozzá.

Az érzéseim a felszínre törtek az utóbbi napokban, és a szememet elfutja a könny.

– De Steve már eltávozott – mondja gyengéden. – És azt mondta: egy szép napon.

– Ez nem a megfelelő időpont.

– Pontosan ez lehetne a megfelelő időpont.

Ezen eltűnődöm egy darabig.

– Csak mindent még inkább elrontana.

Kate megrázza a fejét.

– Ezt nem tudhatod. Mi van, ha mindent jobbá tenne? – szorítja meg a kezemet. – Mindannyiótok számára.

Miután a nap lassan alábukott a láthatáron, a levegő frissből hideggé változik, és csípős lesz. A horizonton feltűnik az első csillag, és én felnézek rá, mintha választ várnék tőle.

– Gyere, menjünk be. Rendeltünk ennivalót. Még a szerencsesütimet is neked adom – mondom végül.

A tekintetét felém fordítja, és mondana még valamit, de csendben marad. A beszélgetésnek vége.

Feljebb húzom a nyakamon a kardigánt, és belegyűröm a hajam, miközben felsétálok a ház felé vezető enyhe emelkedőn, ahol a fedett grill áll. Ahogy megfogom a kilincset, még egyszer visszafordulok az udvar felé, és elmosolyodom. A férjem szerette ezt az udvart.

3

EVIE

Másnap a fenti hall végében állva hallom, amint a gyerekek a résnyire nyitott ajtó mögött beszélgetnek. A napfény keskeny csóvát rajzol a sötét folyosóra. A szoba az évek során különféle célokra szolgált. Egyidőben játszószoba volt, tele LEGO-val és G. I. Joe-kkal, tütübe öltöztetett dinoszauruszokkal és jelmezekkel. Egyszer csinos szalagokra fűzött betűket akasztottam a falra festett mozaikfa alá. Csak óriási erőfeszítés árán lehetett rendet tartani a szobában, de amikor a gyerekek már nagyobbak lettek, és a játékok garázsvásárokon és hulladékgyűjtőkben végezték, vágyakozva gondoltam a ceruzával teleirkált falak és összegyurmázott szőnyegek korszakára, azt kívánva, bárcsak visszatérnének egy időre.

Mostanában a szoba odúként és dolgozószobaként funkcionál, a szekrény mélyét emléktárgyakkal és elavult műszaki kábelekkel telezsúfolt dobozok töltik meg. Az egyik polcon egy sima fehér kövekkel teli üveg pihen. A sarokban a Lucas egyetemi éveiből származó gitár porosodik egy lemezjátszó társaságában, a kis kanapé mellett pedig a valaha összeszedett lemezgyűjteményem áll.

A falakat a szokásos családi fotók mellett a saját, egyéni emlékeimet jelentő, bekeretezett képek díszítik. Ókori csillagászati nyomatok, a greenwichi Tulipánlépcső fényképe, művészi geometrikus ábrák, ilyesmik. A családom azt hiszi, ez csak dekorációs zagyvaság. Természetesen nem tudják, valójában mit jelentenek. Bár Steve talán tudta. Az évek során valahányszor hozzátettem egy újabb darabot, egy ideig hallgatott, aztán annyiban hagyta. Ezek az egyetlen árulkodó jelek, amelyek a belső világomra utalnak. Arra emlékeztetnek, aki valaha voltam, vagy lehettem volna. Most eltöprengek rajta, milyen érzés lehetett neki egy olyan házban élni, ahol más valakinek a szellemei kísértenek.

Leteszem a kezemben tartott mosott ruhát, ahogy meghallom, hogy a gyerekeim bent a szobában beszélgetnek.

– Amúgy, srácok, ti mit műveltek? Mi ez a sok cucc? – kérdezi Lainey férje, Rick, két falatnyi étel között.

Kinyújtom a nyakam, és megpillantom Lainey-t, amint az öccse mellett ül egy halom, a szekrények mélyéről előkerült holmi közepén. A nyitott ajtókon át a szekrények tartalma a szobába ömlik.

– Egy pulóvert kerestem – mutat a rajta lévő megfakult, nagy méretű Penn State melegítőfelsőre. – Apáé volt még egyetemista korában.

Hallom a szomorú mosolyt a hangjában.

– Azt hiszem, elkezdtünk turkálni a dobozokban, és ott ragadtunk.

– Lainey, ezt nézd!

– Dugó! – ugrik fel, és kiveszi az öccse kezéből a kitömött, rózsaszínű sárkányt.

Elmosolyodom.

– Dugó? – kérdezi Rick.

– Igen, azért lövellt lángot, mert az orra bedugult! Dugó, a sárkány – válaszolja Lainey.

– Értem. Nagyon cuki.

Tudom, hogy nem kellene hallgatóznom, és nem is áll szándékomban, de ahogy ott állok csendben az ajtó előtt, mégsem tudok ellenállni. Örömmel tölt el, hogy hallhatom, amint a maguk természetes, felnőtt állapotában beszélgetnek, szabadon, és nem akarom félbeszakítani őket. Az ajtó nyílásán át látom mindkettőjüket, egymás mellett ülnek a padlón, az én két felnőtt gyerekem. És a lelki szemeim előtt megjelennek, amint ugyanebben a helyzetben játszanak gyerekként, ugyanez előtt a szekrény előtt, amelyiket akkoriban csupa játékszer töltött meg. Azon tűnődöm, valahol egy időhurokban nem szobrocskákkal a kezükben ültek-e ott, vagy egy kupac ceruzával.

– Nézd! A Vidám Este Doboz! – kiáltja Lucas, és ettől újra elmosolyodom, ahogy az emlékképek átvillannak az agyamon, mint egy film, felidézve a bennük lévő tartalmat. – Hogy szerettük ezt! Vajon még benne vannak a cédulák?

Hallom, ahogy végigpörgeti a cetliket.

– „Csinálj magadnak fagyikelyhet” este. Mindig ez volt a kedvencem. És a tiéd?

– Nem emlékszem – mondja Lainey elutasítóan.

A fiam összeráncolja a homlokát.

– De emlékszel. Na, mondd meg!

Lainey nem válaszol, elfordul.

Valamikor nekem jutott eszembe az egész, és amikor kicsik voltak, több mint egy éven át játszottuk minden péntek este. Az több mint 52 alkalom. De a gyerekek néha ilyenek. Nem emlékeznek rá, milyen jól mulattak a szüleikkel, a padlón hancúrozva, vagy szaladgálva az udvaron kalózosat játszva. Egyszer azt olvastam valahol, egy szülőnek öt pozitív élményt kell teremtenie ahhoz, hogy jóvátegyen a gyereke életében egyetlen rossz tapasztalatot. Elég nagy kegyetlenség ez a szülőkkel szemben – az esélyek már eleve ellenünk mutatnak.

– Hé, srácok, ezt nézzétek, ezek milyen menők! – Lucas nyilván faképnél hagyta a Vidám Este Dobozt, és mélyebbre túrt a szekrényben. – Ezek a régi magazinok és CD-k.

– Hol találtad őket? – kérdezi Lainey.

– Egy dobozban, anyu régi cuccai között.

Megmerevedem, a szívem gyorsabban kezd verni.

– Ahhoz ne nyúlj. Az anyué.

– Ezek csak újságok, Lainey. Nem titkos naplók. Nyugi – mondja Lucas. – Ez milyen menő! „Mayluna földöntúli remekműve.”

Egy régi zenei magazinból olvas fel, én pedig lehunyom a szemem, és nagy levegőt veszek.

– Ez akkorról való, amikor kezdők voltak, mielőtt naggyá váltak volna. Fogadjunk, hogy az eBay-en jó kis pénzt kapnánk érte – mondja Rick. A vejem, a kis praktikus.

– Ki van zárva. Nem adjuk el őket – botránkozik meg Lucas. – Nem is tudtam, hogy ilyenek vannak itt.

Akármi is történt, megmosolyogtat az érdeklődése. Vicces, hogy végül őt érdekli az ilyesmi, holott gyerekként Lainey mutatott zenei érzéket.

– Hé, nézzétek ezt a fotót! – szólal meg Rick egy pillanattal később.

– Melyiket?

– Ezt. Ez a lány rád emlékeztet, Lainey – tartja az orra alá. – Nem?

– Nem is látni az arcát – legyint Lainey, rápillantva a képre.

– Az orrát meg az állát igen. Nem tudom… egy kicsit a tartása emlékeztet rád.

Tudom, mit nézegetnek, és bekukucskálok a résen. Kedvem volna közbeszólni, a légzésem felületessé vált.

– Aha. Értem, mire gondolsz – mondja Lucas, és látom, ahogy ott áll Rick mellett az asztalnál, mindketten a magazin egyik oldalát tanulmányozva.

Hosszú csönd következik.

– Na ugye! – kiáltja Lucas egy perccel később, a nővére arckifejezését figyelve. – Valami olyan furcsa rajta, nem?

– De igen. Mondhatjuk. Ez… – Lainey hangja elhalkul, miután még egyszer megnézi a fotót. Látom az arcélét az ajtónyíláson át. – Ez nagyon szép, nem?

Még közelebből szemügyre veszi, és a szívem hangosan odaütődik a bordáimhoz.

– Fura.

– Mi a fura? – kérdezi Lucas.

– Semmi, csak…

– Anyának van egy ilyen karkötője – fejezi be a mondatot Lucas.

– Nyilván ez volt a divat akkoriban – mondja Lainey. Lenézek, és megforgatom az ezüst karkötőt keskeny csuklómon. Ugyanannyira ismerem, mint a saját bőrömet.

– Az ő édesanyjáé volt. Mindig könyörögtem neki, hogy adja ide, hadd hordjam, de sosem adta.

– Mennyi idős volt, amikor meghalt az édesanyja? – kérdezi Rick.

– Olyan nyolc év körüli, azt hiszem. Nem nagyon szeret a gyerekkoráról beszélni.

Bekukucskálok; ők hárman egymáshoz húzódnak az ablaknál, körbeállnak a magazin körül, a hátukat fordítva felém.

– Nem gondolod komolyan… – szólal meg Lucas, a nővérére nézve.

Lainey felkuncog, otthagyja a többieket és odébb sétál, hogy felvegyen egy másik dobozt.

– Szerinte a legbulisabb éjszaka az, ha elmegy moziba. Szó szerint sosem láttam, hogy betette volna a lábát egy koncertre. Este tízkor már ágyban van. Ő – ebben a világban? – mutat rá a magazinra. – Aligha.

A vállam megrogy, és egy lépést hátralépek.

– Nézz körül a szobájában – folytatja Lainey. – Könyvek a párizsi múzeumokról és az indiai konyháról. Egy londoni nyomat, miről is? Valami iskolai kirándulásról? Soha nem mentek sehova. Még csak a városból sem húzta ki a lábát. Csak üldögélt itt, és ábrándozott róla.

Lenyelem a torkomban formálódott gombócot.

– Miért kell ilyen durván rátámadnod? – kérdezi Lucas.

– Nem is vagyok durva. Csak… – sóhajt fel Lainey.

Lépteket hallok, aztán hirtelen feltárul az ajtó, és a lányom kisétál a szobából, pont akkor, amikor kinyújtom a kezem, hogy megfogjam a kilincset.

– Anyu!

Amikor észreveszi az arckifejezésemet, elvörösödik, megértve, hogy talán meghallottam a beszélgetésüket.

– Szia! Azt hittem… azt hittem, odakint vagy. Nem hallottuk, amikor bejöttél.

Átnézek a válla fölött, oda, ahol Rick és Lucas egymásra néz, majd sürgősen matatni kezdenek a kezükben lévő dolgokkal.

– A szomszédban jártam teázni, Ingridnél. Megpróbált még több kaját ránk sózni, de biztosan örömmel hallod majd, hogy visszautasítottam.

Kicsit erőltetetten felnevetek, mert a sértődöttségemnél fontosabb az ösztönös törekvésem, hogy megnyugtassam a lányomat.

– Az jó. Mi csak…

– Nahát, megtaláltad? De örülök! – nézek a rajta lévő pulóverre, és elmosolyodom. – Édesapád azt akarta volna, hogy te kapd meg.

– Épp a szekrényben turkáltunk a régi cuccok között – mutat zavartan a rendetlenségre a szobában. – De ne aggódj, mindent el fogunk rakni.

– Nem gond, kicsim. Ráér később.

– Nem is tudtam, hogy ilyesmiket őrizgetsz, anyu! Nagyon menők – mutatja fel Lucas a kezében tartott magazinkupacot. Egy másik, madzaggal átkötözött, még kinyitatlan doboz szerényen meghúzódik a sarokban. – Honnan vannak?

Kinyitom a számat, hogy válaszoljak, de ahogy ránézek az arcukra, összesen annyi telik tőlem, mielőtt megfordulnék, és kimennék a szobából:

– Mindjárt kész a vacsora. Gyertek le, amikor ráértek.

Így a válasz elmarad.

4

EVIE

Nyugtalanul alszom, éjfél utánig forgolódom az ágyban, azt kívánva, bárcsak elaludnék már. Éppen ahogy elnyomna az édes álom, halk zeneszót hallok. Egy pillanatra azt hiszem, egy másik szobából jön, vagy egy álom kezdetét jelzi, amíg rá nem jövök, egy éteri, átmeneti helyről ered, úgy lebeg fölöttem a szobában, mint korábban is tette. Mostanában ritkábban látogat meg, és azonnal átmelegszem tőle.

– Próbálom azt tenni, ami a legjobb, és nem tudom, mit tegyek – suttogom hangosan, mintha választ kaphatnék. Bárcsak itt lenne velem! Aztán…

Itt az ideje, kedvesem.

A szavak a fejemből érkeznek hozzám, a saját hangomon, és… mégsem azon. Könnyek szöknek a szemembe. Elképzelem, hogy itt van velem, még mindig velem.

Minden rendben lesz.

Itt vagyok. Itt vagyok melletted.

5

EVIE

Valamivel később, miután feladtam az alvásért folytatott küzdelmet, újra ott vagyok a dolgozószobában, elfoglalva a gondolataimmal és a szellemek suttogásával, amikor hallom, hogy kinyílik Lainey ajtaja, és a lányom megjelenik a küszöbön. Még mindig az apja pulóverét viseli egy pizsamanadrággal, az ujjait lehúzgálja a kezére. A párnától kócos haját laza kontyba fogta a feje tetején.

– Anyu? Miért vagy fent még mindig? Valami baj van? – pislog a tompa fényben.

– Nem tudtam aludni. És te?

Megrázza a fejét. Arra számítok, hogy megfordul, és visszamegy aludni, de kellemes meglepetésemre inkább velem marad, odakuporodik a kanapéra, és maga alá húzza a lábát.

– Bocs, hogy elfelejtettünk rendet rakni. Holnap megcsináljuk.

Lehajol, és néhány tárgyat csinos kupacba rendez a lába mellett.

– Ne aggódj – veszem az ölembe Dugót. – Néha jó kirámolni a dolgokat, és végignézni őket.

Elmosolyodik, a játékállatot az enyémre annyira hasonlító, csak fiatalabb, fehér, törékeny kezébe veszi, de a gondolatai láthatólag máshol járnak. Tudom, hogy sok a munkája, és hogy az apja temetése nehéz időszakban érte. Persze, nem mintha egy temetés bármikor jókor jöhetne. De hat hónapnyi betegeskedés után senkit nem ért meglepetésként Steve halála. Az elhúzódó gyász hetekkel azelőtt megkezdődött, hogy végül valóban búcsút vettünk volna tőle.

– Úgy érzem, alig tudtunk beszélgetni, amióta itthon vagy. Mi a helyzet? Hogy állsz a munkával? – kérdezem, és azt válaszolja, minden oké. Jól. Sok a dolga.

Vicces módon filmproducerként dolgozik. Örömmel tölt el, hogy a kreativitását egy olyan munkakörben bontakoztathatja ki, amit szívesen csinál. Olyan munkát végez, amire valaha én is vágytam, bár csak rövid ideig. Amikor bejelentette, hogy ezzel fog foglalkozni, zavartan és büszkén mosolygott rám. Talán néhány dolgot mégiscsak jól csináltam.

– Minden rendben Rickkel? – kockáztatom meg a kérdést.

– Azt hiszem, igen – néz rám.

Tudom, hogy küzdenek egymással. Nyugtalan boldogtalanság árad belőle, és azt remélem, elmondja, mi a baj, bár tudom, hogy nem fogja elmondani. Legalábbis addig nem, amíg készen nem áll rá. Hagyom, hogy a csend elhúzódjon, teret engedve neki arra, hogy beszéljen, ha akar.

Megrángatja Dugó kirojtosodott fülét.

– Nem ő tehet róla, csak… – hallgat el. – Sok tekintetben hasonlít hozzád. Meg apura. Szerintem ellenne azzal, hogy, mondjuk, három napig lasagnét egyen odahaza. Olyan megállapodott és határozott. Én viszont még mindig próbálom kitalálni, ki vagyok, de láthatólag hiába. Néha úgy érzem… mintha az életemnek valamilyen módon másmilyennek kellene lennie. Nagyobbnak. Szélesebbnek. Vagy… akármilyennek. Nem tudom, csak másnak.

Annyira szomorúnak tűnik, miközben beszél.

Hosszú ideje ez az első alkalom, hogy ilyen sokat elárul nekem magáról, és a szívem egyszerre örül és szorul össze egy kicsit. El akarom mondani neki, hogy megértem. El akarom mondani neki…

– Tudom, most azt gondolod, hogy hülyeségeket beszélek. Felejtsd el. Jól vagyok – teszi hozzá egy perccel később, és feláll. – Jó éjszakát, anyu.

– Ne, kicsim, várj! – mondom. – Egyáltalán nem gondolom, hogy hülyeségeket beszélnél.

Az ösztönei azt súgják, hogy valami nincs rendben, és nem tudok hazudni neki.

– Sokkal jobban megértelek, mint hinnéd.

– Tényleg?

– Tényleg.

Bárcsak ismertél volna egy másik korban. Egy másik helyen – akarom mondani.

– De azért megoldottátok, nem? Te meg apu. Boldogok voltatok együtt? Ebben a házban? – kérdezi, miközben visszaül. – Többnyire?

Nehéz kérdés.

– Igen – bólintok. – Vagy legalábbis megtettük, ami tőlünk telt.

A gyerekek valójában nem tudják, milyenek a szüleik. Nem tudják, milyen titkokat és álmokat rejtegetnek a szívük mélyén. Ismerik az őket felnevelő szüleik arcát, de nem ismerik a küzdelmeiket, a démonjaikat, és hogy mi teszi őket boldoggá. A gyerekeim ismerik a modorosságaimat. Tudják, hol tartom az olvasószemüvegemet. Tudják, mivel iszom a kávét, és hogy tériszonyom van, és hogy idegesítenek a tapintatlan emberek. Ismerik a parfümöm otthonos illatát, ami ott lengedezett körülöttem a nap végén, amikor esti mesét olvastam nekik, és tudják, általában mit pakolok bele a bevásárlókosaramba. Egy emberi élet jeleit, amiket ismernek azok, akikkel megosztjuk az időnket. Ez a gondolat némiképp megvigasztal. Viszont kissé elszomorító, hogy nem ismernek azok, akiket szeretünk. A történetemnek csak az egyik felét ismerik.

Évekkel ezelőtt megígértem Steve-nek, hogy nem árulom el a gyerekeknek a titkainkat. És hogy őszinte legyek, nekem is megvolt az okom rá, hogy elrejtve tartsam őket. De ahogy ránézek a lányom arcára, tudom, hogy Kate-nek igaza van. Meg kell tudnia az igazi sztorit. Az igazságot. Még ha ez azzal is jár, hogy elveszíthetem őt.

Rendben van. Itt az idő. Minden rendben lesz.

Újra hallom a hangját. Talán csak képzelem, talán nem. Nem teszek fel több kérdést.

Itt vagyok melletted, kedvesem.

Hogy témát váltson, Lainey kézbe veszi a magazint, amit korábban a fiúkkal nézegetett, és felém nyújtja.

Jelek vesznek körül minket, Ev – mondogatta mindig. Csak észre kell venned őket.

A lányom rámutat a képre.

– Korábban azon nevettünk, hogy ennek a lánynak a fotón ugyanolyan karkötője van, mint neked.

Rápillantok a csuklómra, ahol általában ott a karkötő.

– Még hasonlít is rád – emel föl egy másik újságot. – Látod? Itt is itt van. Egy kicsit kísérteties a hangulata.

Látszik, hogy megfogta a kép.

– Régóta nem láttam már ezt a fotót – mondom hosszú szünet után. A kép sötét, szemcsés – egy bandát ábrázol a gyertyákkal teleszórt stúdióban. A kép előterében két embert látni profilból, a többiekkel a háttérben. Egy fiatal nő hosszú barna haja vastag fürtökben hullik le a hátán, szakadt farmert hord és fekete bakancsot. Az egyik törékeny válláról kicsit lecsúszik nagy méretű pulóvere. Egy széken kuporog, és profilban felfelé néz, míg az énekes lepillant rá, miközben a mikrofonba énekel. Az ujjaik összefonódtak, az arcuk annyira közel, mintha meg akarnák csókolni egymást. A fotót a zenész- és celebfotóiról ismert fotós, Derek d’Orsay csinálta, hátulról, hogy a pár körvonalait a stúdió fényei rajzolják ki, a lány arcára árnyék vetül. Úgy hívták, „a titokzatos lány a stúdióban”.

A fotó az évek során meglehetősen ismertté vált, megjelent zenei képeket tartalmazó könyvekben és hasonlókban. Az intim és romantikus hangulata megmozgatta a világ képzeletét. Az 1990-es évek egyik ikonikus felvételének számított, és még most, harminc évvel később is a hírességeket ábrázoló, közismert fotók közé tartozik.

– Gyűjtötted őket? A zenei magazinokat? – kérdezi mulatva Lainey. – Nem nagyon tűnik rád jellemzőnek.

– Csak ezt a néhányat – válaszolom halkan.

– Titokban nagy Mayluna-rajongó vagy? – tréfálkozik, a fotón látható együttesre célozva.

Aztán észreveszi az arckifejezésemet.

– Anyu?

– Mit csináltok ti itt? – tűnik fel az ajtóban Lucas, és mögötte a vejem, mindketten joggingnadrágban és pólóban csoszognak be, az arcuk puffadt az alvástól.

– Olyan jó, hogy mindnyájan itt vagytok, egy fedél alatt alszotok – mondom mosolyogva, leginkább csak magamnak. – Azt hiszem, ilyesmi utoljára egy karácsonykor történt, amikor még iskolába jártatok.

Eszembe jut, hogy ki tudja, mikor lesz ehhez hasonló lehetőségem, és döntök.

Mély levegőt veszek, és lassan engedem ki.

– Jól vagy, anyu? – kérdezi újra Lainey.

Visszafordítom a tekintetem a fotón lévő párra.

– A lány a fiú pulóverét hordja – mondom végül. – A lány a képen.

– Gondolod? – kérdezi Lainey.

– Tudom.

– De…

Aztán egy kis mozdulattal, amelyhez mégis minden bátorságomat össze kellett szednem, a kép egy pontjára mutatok, és várok. Lainey közelebbről szemügyre veszi, és a szeme tágra nyílik. Rátör a felismerés, amikor észreveszi a kis anyajegyet a lány csuklóján, és ugyanazt az én csuklómon, a már ismerős karkötő mellett. Utána Lucas kiveszi a kezéből az újságot.

– Ez te vagy? – kérdezi, én pedig hánykolódó szívvel bólintok.

Lainey álla leesik, miközben megpróbálja összeegyeztetni a képen látható fiatal nőt a mellette ülő anyjával. Látom, hogy nem hisz a szemének, de miért is tenné?

– Te ismerted Carter Willst?

– Igen, ismertem. És rajtad, illetve a stúdióban látható embereken kívül szinte senki nem tudja, hogy én vagyok ezen a képen. De igen. Sokkal több volt közöttünk annál, mint hogy ismertem volna őt. És a többieket is.

A hangom megtörik.

– Mintha a családom lettek volna. Egyszer, valamikor.

Végighúzom az ujjamat az együttes tagjain, akik olyan hosszú idővel ezelőtt ott ültek a stúdióban. Nem túl feltűnő fiatal zenészek a karrierjük elején. Úgy érzem, mintha megint ott lennék velük abban a szobában, azon az éjszakán, a zenét kísérő, égő gyertyákkal, és eltöprengek, vajon hogyan múlhatott ilyen gyorsan az idő.

– Hát, ez eléggé lehetetlennek tűnik, hogy őszinte legyek – mondja Lucas, és rámosolygok, még mindig látva a kisfiút a jóképű férj és apa mögött, akivé a felnőtt fiam vált.

– Carter Wills – ismétli meg, láthatólag lenyűgözi ez az új fejlemény.

– Miért nem mondtad soha? – kérdezi Lainey. Ez az egymillió dolláros kérdés.

– Hosszú história. Sok okom volt rá. De a legfőbb az, hogy megígértem apátoknak, amikor még élt. És be is tartottam az ígéretemet.

– De miért érdekelné ez aput? – néznek egymásra összezavarodva.

Összeborzongok, és egy pillanatra újra lehunyom a szemem.

Itt vagyok melletted. Nem vagy egyedül.

Kinyitom a címlapot. Carter Wills fejében: Mesék a sötét oldalról, és egy pillantás a legtitokzatosabb rockistenre – szól a cím. Ahogy meglátom, mély levegőt veszek, végigfuttatom a tekintetemet a képen, ahol a cikornyás Fibonacci-tetoválás finom vonalakban fut keresztül izmos hátán.

– Egészen világosan emlékszem a napra, amikor ezt vettem.

Teljesen új kezdetet jelentett.

– Évekkel később. Iskolából hazafelé megálltunk veled a szupermarketben, Lainey.

Eszembe jutnak a gülüszemű dinoszauruszok a rajzlapon, és a két kisgyerek, akikkel az édesanyjuk annyit játszott a hátsó kertben.

Mielőtt minden megváltozott.

Lainey kinyújtja a kezét, és felvesz egy másik újságkivágást, egy még régebbi magazinból. Ez egy kicsit megviselt, két részből áll, gémkapoccsal összefogva, és egy mosolygó arc pöttyözi. Mellette egy sor csillag és felhő, fekete tollal rajzolva. Csillagvizsgálás a Maylunával, mondja a cím. Szerző: Cameron Leigh.

– Ezt Carter rajzolta – mosolyodom el, a szemembe könnyek gyűlnek. Ahogy látom, amint a lányom a kezében tartja ezt a cikket, valami életre kel bennem. Oké, minden rendben. Itt az idő. Hangosan ki akarom mondani, de persze nem teszem. A sztorinak ezt a részét, azt hiszem, soha nem értenék meg teljesen. Az összefüggést.

– Ki az a Cameron Leigh? – kérdezi Lainey, észrevéve a név mellé rajzolt szívet.

– Én.

A két gyerekem egymásra néz, aztán vissza rám.

– Ennek semmi értelme. Nem értem – mondja Lainey.

– Tudom – mosolygok fáradtan. – De majd meg fogod érteni.

Ha, ahogyan mondtam, az életemet két részre lehetne bontani – „mielőtt és miután szerettem volna az őszt” –, azt hiszem, még egy rész lenne. Nyár volt, és én huszonöt éves voltam. Emlékszem, a levegőt súlyossá tette a fakéreg és a fenyőfa illata, és a néhány mérföldről odasodródott sós levegő enyhe lehelete.

Geometria rejlik a húrok pengésében,
zene rejlik a szférák tagolásában.

PÜTHAGORASZ

6.

EVIE

1998

Hőség szállt fel a felhőtlen reggeli ég alatt, miközben egy csésze teát kortyolgattam a növényekkel befuttatott belső udvaron – apró lakásom legértékesebb pontján. Az éjszaka megint hosszan és alvás nélkül telt, de a reggel kellemes volt. Élveztem a tökéletes pénteki időjárást, a szememet lehunyva adtam át magam az arcomra tűző késő reggeli napfénynek. A fényvédő csak évekkel később jött napi használatba.

Anyám is szerette a meleg időt, a lelki szemeim előtt még mindig láttam őt, amint ott hevert babaolajjal bekent bőrrel egy műanyag nyugágyon a hátsó kertben, jeges teát kortyolgatott, és mosolyogva hallgatta a rádióban Rod Stewartot. Felteszem, tőle örököltem, hogy imádom a nyarat.

A terveimben nem szerepelt, hogy valaha Long Islanden élek majd. Inkább Manhattanben. Az East Village-ben. Esetleg Los Angelesben vagy Londonban, ha nagyot mertem álmodni. A kisvárosban felnövő gyerekek ilyen helyekről álmodoztak. Én eredetileg a New York-i Egyetemnek és egy ritka, teljes ösztöndíjnak köszönhettem, hogy kiemelt a kisvárosi létből, és eljuttatott a nagyvárosba. Néhány évvel később megfizethető lakást kerestem, és megláttam egy újsághirdetést, így jutottam el végül Long Islandre egy viharvert fehér Volkswagen cabrióban. Utána pedig azért maradtam, amiért olyan sokan teszik: az előváros, a gazdák piaci standjai, és a világ legjobb városához közel eső tenger megéri a bajlódást és a költségeket.

Emellett azért is szerettem ott, mert senki nem ismert, és újra kitalálhattam önmagamat. Ott várt egy új állam, egy új élet, tele fiatalos optimizmussal, és látszólag végtelen lehetőségekkel, megszabadulva a múltamtól. Semmi nem kötött helyhez, még egy aranyhal vagy egy cserepes növény sem, hát oda mehettem, ahová a munkám vagy az életem vitt.

Néha zavart is, amikor végiggondoltam, általában az éjfél utáni hosszú órákban, amikor leszállt a sötétség, és a szívem hangosan vert a mellkasomban, hogy én is azok közé tartozhatom, akik meghalnak a lakásukban, és napokig senki nem akad rájuk. Ijesztő, tudom. Ezeket a gondolatokat azonban elűzte a reggeli fény, és vele együtt a félelem utolsó maradványai visszaosontak a helyükre, a sötét sarkokba.

Évekkel később sokat olvastam a szorongásról, a pánikrohamokról, a poszttraumás zavarokról, és arról a millió eszközről, amelyekkel megküzdhetünk velük. A 90-es évek végén azonban még más idők jártak, néhány évet még várni kellett arra, hogy elinduljon a mentális egészség fontosságát hangsúlyozó mozgalom. Nekem tehát kevés megküzdési mechanizmus állt a rendelkezésemre. Közülük az egyiket a fény és a nap felbukkanása jelentette. Hajnal után a világ kevésbé tűnt riasztó helynek.

A teám enyhe koffeintartalma eljutott a vérkeringésembe, elsöpörve a pókhálókat. És a nap kellemesnek, napfényesnek ígérkezett. Egyszerűen éreztem azt a varázslatos szikrát, amely megbizsergette a bőrömet, valahányszor valami jó lebegett az univerzumban, várva, hogy földet érjen.

Az álmatlan éjszakákkal régi barátságot ápoltam, a természetemnél fogva éjjeli élőlénynek születtem, és ez jól jött a foglalkozásomban, amikor a késő éjszakák belenyúltak a kora reggelbe. Anyukám bagolybébinek becézett, úgyhogy gondolom, már akkor is így viselkedtem.

Miután anyám meghalt, egész éjjel résen kellett lennem, mert bármikor kitörhetett a káosz, apám bármelyik pillanatban beronthatott a lakókocsink ajtaján, kiszámíthatatlan állapotban. Vagy, ami még rosszabb volt, egyáltalán nem jött, ezért egyedül kellett magamra vigyáznom, összekuporodva rózsaszín huzatos ágyam sarkában, magamhoz szorítva egy védelmezőnek hitt egyszarvút.

Apám nem volt rossz ember, csak nem volt jó. Durva, megbízhatatlan, hajlamos az alkoholizmusra és az önzésre, általános ellenszenvet mutatott bármiféle szülői feladat iránt. De nem volt rossz ember. Bár ezt talán csak a nagylelkűség mondatja velem, de az ember idővel megtanul megbocsátani.

Nem emlékszem, mikor kezdtem el történeteket írni és mesélni, de az első feljegyzéseim egy kicsi, piszkosfehér, az elején cuki figurával díszített naplóba kerültek, amelynek az apró lakatjához nem kellett kulcs. Még mindig megvan, belegyömöszölve egy emlékekkel teli kis dobozba, amelyet magammal hoztam, amikor eljöttem otthonról. A napomról írtam benne, anyámról, arról, kinek ki tetszett a harmadik osztályban, és mit szerettem volna kapni karácsonyra. Írtam apámról, aki a születésnapom másnapján bukkant fel egy háromdolláros, megviselt benzinkúti Barbie-babával, cigiszagot árasztott, és anyám megkérte, hogy távozzon. Írtam az engem körülvevő világról.

Abban a naplóban az utolsó bejegyzés, kék tollal írt tömzsi betűkkel, egyszerűen egy dátum, 1980. november 25., és ezek a szavak: „Ma meghalt az anyukám.” Utána egy időre vége lett az írásnak. Tizenéves koromban azonban újra tollat ragadtam, elkezdtem teleírni jegyzetfüzeteket, és ez afféle önmegnyugtatássá vált. Egyfajta terápia lett belőle, együtt az egyetlen jó dologgal, amit az apámnak köszönhetek: a lemezgyűjteményével és a rock and roll iránti megszállottságával.

Zene, szavak és filmek. Ha összetesszük ezt a három szenvedélyt, nagyjából megkapunk engem.

Évek óta nem beszéltem a szüleimről, és megtenni furcsa érzés. Mintha kinyitnánk azoknak a régi naplóknak az egyikét, és hangosan felolvasnánk belőle. Valószínűleg nyitottabban kellett volna viszonyulnom hozzá, de az az időszak az életemnek sok árnyékkal teli részét jelentette, és jobb volt hallgatni róla.

A lényeg, hogy miután évek kemény munkájával beküzdöttem magam a 90-es évek elejének maszkulin zeneiparába, számtalan éjszakán számtalan klubban fizetve meg ennek az árát, azon kevés zenei újságírók egyikévé váltam, aki a munkájára igazi karrierként tekinthetett (mondjuk úgy), míg az igazi szenvedélyemet a zenei filmek készítése jelentette. A 90-es években még mindig az MTV volt a minden, az együttesekről szóló dokumentumfilmek pedig még inkább nagy népszerűségnek örvendtek. A Stones Gimme Shelter filmjének gyászos látványa. Leonard Cohen: Bird on a Wire. Ziggy Stardust and the Spiders from Mars. A The Decline of Western Civilization keménysége. Még a U2: Rattle and Hum is, mielőtt a szemem igényesebbé vált volna. Ezek jelentették a bibliámat. Tudom, hogy manapság csak kis helyi sztorikon dolgozom, és nem sok szót ejtek a régi karrieremről, de akkoriban számomra csak a zene létezett. És bevallhatom, hogy meglehetősen jól csináltam.

Mindezt azért mondtam el, hogy megmagyarázzam, 1998 tavaszán hogyan fordulhatott elő, hogy interjút készíteni indultam egy brit alternatív rockbandával. A sztorit a Spin magazinnak adtam el, ami akkoriban nagy dolognak számított.

Az együttes, amiről azon az estén írni készültem, ahogyan már bizonyára kitaláltad, a Mayluna volt. Ők léptek fel nyitózenekarként, és a megbízatást csak azért kaptam meg, mert egy nálam magasabb pozícióban lévő újságírónő visszautasította a szerinte megalázó feladatot, hogy inkább a fő fellépőről írjon. Tagadhatatlanul a Mayluna kínálta az érdekesebb sztorit, és ezt szerintem ő is tudta. Szerintem egyszerűen azért mondott nemet rájuk, mert félt, hogy kudarcot vall, én pedig hálát adtam egy sor kis csodáért. Az együttesről az a hír járta, hogy nem kedvelik a sajtót, és nehéz mikrofonvégre kapni őket. Amikor felajánlottam a sztorit a szerkesztőnek, nevetni kezdett az ötleten, hogy engem küldjön, hiszen ismerte a banda rejtélyes természetét. Úgy képzelem, magában azt mondta: miért is ne? Lássuk, mi történik! Én viszont jól elboldogultam az ilyenfajta történetekkel.

A portrék jelentették az erősségemet. Kifejlesztettem azt a hátborzongató képességet, hogy meghúzódjak az árnyékban, besurranjak a turnén lévő bandák meghitt, belső szentélyeibe, elcsípjek beszélgetésfoszlányokat és idézeteket a kamionokban, turnébuszokban, öltözőkben, a színfalak mögött zenei fesztiválokon, stúdiókban és füstös hotelszobákban, ahol a varázs gyakran egyszerre kezdődött és végződött. Félrehúzódtam a sarokba, figyeltem, jegyzeteltem, és ha tudtam, hangfelvételeket készítettem. Alig vett észre bárki is. Még az igazi nevemet sem használtam, helyette választottam egy írói nevet.

Kicsi koromtól kezdve én voltam a leginkább láthatatlan, leginkább elfelejthető kislány a földön. Könnyű volt elhagyni engem. Könnyű volt elfelejtkezni rólam. Azt hiszem, ezt is apámtól tanultam, a jó zenei ízlés mellett. Én viszont megragadtam ezeket a tulajdonságaimat, és az előnyömre fordítottam. Rájuk alapoztam az egész karrieremet. Néha ennyi a feladatod: megfogni azt a rád jellemző dolgot, ami elkeserít, és megtanulni szupererőt kovácsolni belőle.

7

CARTER

– A lényeg, hogy azt a lányt nem lehetett elfelejteni. – Nem válaszoltam Michaelnek, amikor a nevét kérdezte, hanem egy másik irányba indultam el. – Azt hiszem, ez vonzotta hozzá az embereket, és ezért végezte annyira jól a munkáját. Emellett valami olyasmi sugárzott belőle, ami miatt az emberek a közelében akartak lenni, mihelyt megismerték. Nyugalom vette körül, el tudtál veszni azokban a sötétkék szemekben – úgy tűnt, mintha alakot váltva idomult volna a környezetéhez és a körülötte lévő emberekhez, és teljesen természetesnek tűnt. Csak csendben figyelt, amíg ösztönösen közel akartál húzódni az energiájához.

Egy kaméleon, csöndesen üldögélve egy közeli ágon, látszólag láthatatlanul, amíg meg nem nézed közelebbről, és meg nem érted, a természetnek milyen varázslatos és csillogó mutatványa játszódik le a szemed előtt.

8

EVIE

Valójában semmi vesztenivalóm nem volt, hogy megpróbáljak hosszú interjút csinálni a Maylunával és a tünékeny Carter Willsszel. És ami még fontosabb, őszintén kíváncsi voltam rájuk. A fő attrakciót a The Evolution jelentette, azt hihetnéd, ők adták a nagy sztorit. De ha az ember már évek óta sikeres zenekarokról ír, akkor nem könnyű új mondanivalót találni, hacsak nem fordultak más irányba, vagy te nem találsz új nézőpontot.

Szóval a Mayluna valóban érdekelt. A titkos receptet láthatólag az adta, hogy a mélabús, alternatív rockgitár provokatív jellegét mesteri módon kombinálták mélyebb érzelmi tartalmakkal, megindító dallamokkal és a divatosan búbánatos, kissé titokzatos énekesük által írt, végtelenül szenvedő szövegekkel.

Ez járt az eszemben, miközben a feladatra készülődve megszólalt a rádióban az új számuk. A kezdetben nem túl sokat ígérő, végül lassan mégis sikerré vált dal a néhány hónappal korábban megjelent lemezükről származott. Az első albumuk épp készülőben volt, kaptam is egy előzetes felvételt egy másik, még meg nem jelent számukról, és azonnal megértettem, mi ez a nagy felhajtás körülöttük. Teljesen mások voltak, mint az épp divatos amerikai rock, áradó, árnyalt dallamokkal, amelyek belebújtak a füledbe, te pedig nem tudtad eldönteni, inkább sírva elbújnál a szobádban, vagy az égig röppennél az örömtől.

Amerika azonban nem mindig fogadja tárt karokkal az ilyen zenekarokat, és én alig vártam, hogy a saját fülemmel győződhessek meg róla, vajon a zenéjük elég vonzó lesz-e egy új közönség számára, és hogy találkozhassam a dalok mögött álló személyiségekkel.

Akkoriban jóval magabiztosabb voltam. Emlékszem a teljes bizonyosságra, hogy a csillagok állása az én javamat szolgálja majd, és minden ellenkező előjel ellenére sikerrel járok. Nem tudom, honnan tettem szert erre az önbizalomra, és hová tűnt az évek folyamán. De akkoriban számolni kellett velem.