A mű eredeti címe: Emily’s Quest

Text copyright © Lucy Maud Montgomery

Hungarian translation © Loósz Vera, 1999

Borító © Kapitány Emese Ilona, 2026

Ismét New Moonban

„Nem kell többé gyerekteát innom” – írta a naplójába Emily Byrd Starr, amikor háta mögött a középiskolai évekkel, maga előtt pedig a halhatatlansággal, Shrewsburyből visszatért New Moonba.

Ez a megállapítás afféle szimbólum volt. Amikor Elizabeth Murray nem csupán alkalmi engedményként, hanem magától értetődően hagyta, hogy Emily igazi teát igyon, ezzel hallgatólagosan elismerte, hogy felnőtt. Mások már egy ideje felnőttnek tekintették őt, elsősorban az unokatestvére, Andrew Murray, valamint a barátja, Perry Miller, akik mindketten feleségül kérték, és fájdalmukra mindketten kosarat kaptak. Amikor Elizabeth néni értesült erről, már tudta, hogy hasztalan továbbra is „gyerekteával” itatnia Emilyt. Abban viszont Emily nemigen reménykedhetett, hogy valaha is selyemharisnyát viselhet. Egy selyem alsószoknya talán még elmegy, hiszen csábító suhogása ellenére rejtve marad, ám a selyemharisnya, az bizony erkölcstelen holmi.

Egy szó, mint száz, Emilyt – akiről ismerősei kissé sejtelmesen azt suttogták az idegeneknek, hogy „írogat” – elfogadták New Moon-i hölgyként. Shrewsburyben és Blair Waterben sokan vélekedtek úgy, hogy New Moon unalmas hely egy fiatal lány számára, és ostobának tartották Emilyt, amiért visszautasította Miss Royal azon ajánlatát, hogy állást szerez neki egy New York-i magazinnál. Ki az a bolond, aki lemond egy ilyen fényes lehetőségről, hogy lehet belőle valaki?!

Ám Emily, akinek nagyon is határozott elképzelései voltak a jövőjét illetően, nem tartotta unalmasnak a New Moon-i életet, és egy pillanatig sem hitte, hogy azért, mert az otthonát választotta, elveszítette az esélyt az Alpok megmászására.

Emily a Történetmesélők Ősi és Nemes Rendjéhez tartozott. Ha sok ezer évvel korábban születik, bizonyára a törzse tábortüzét körülülő hallgatóságot ejti rabul. Csakhogy ő oly korban született, amikor mese csupán médiumok közvetítésével juthatott el az olvasókhoz.

A történetek alapanyaga minden korban és helyen ugyanaz: születés, halál, házasság, botrányok – a világot igazából csak ezek a dolgok érdeklik. Ezért aztán Emily igen határozottan és örömest látott hozzá hírneve és szerencséje kergetéséhez. Mindazonáltal Emily Byrd Starrnak az írás nem csupán a világi hasznot vagy a babérkoszorút jelentette. Neki egyszerűen írnia kellett. Egy dolog, egy ötlet, lett légyen az szép, netán csúnya, addig nem hagyta nyugodni, amíg „ki nem írta” magából. Nem csupán lenyűgözték az élet humoros és drámai történései, komédiái és tragédiái, hanem önkéntelenül is a tollára kívánkoztak. A valóság függönye mögött rejtőzködő elveszett, ám halhatatlan álmok birodalma szólította őt, hogy megtestesítse és tolmácsolja, olyan hangon kérte, hogy nem tudott – nem mert – ellentmondani.

Már a puszta létezés is ifjonti örömmel töltötte el Emilyt. Mindörökre csábítónak és kecsegtetőnek képzelte az életet. Tudta, hogy kemény küzdelem vár rá; tudta, hogy minduntalan meg fogja bántani Blair Water-béli szomszédait, akik nekrológokat akarnak íratni vele, s akik, ha egy szokatlan szót használt, megvetően közölték, hogy „nagyképűsködik”; tudta, hogy bőven lesz része visszautasító levelekben; tudta, hogy lesznek olyan napok, amikor csüggedten úgy érzi majd, hogy nem tud írni, és hasztalan volna kísérleteznie; olyan napok, amikor az a szerkesztői mondat, hogy: „döntésünk nem feltétlenül az írás kvalitásait tükrözi…” már annyira az agyára megy, hogy legszívesebben kivágná az ablakon a nappaliban csúfolódva tiktakoló, könyörtelen órát; napok, amikor minden, amit csinál, amivel megpróbálkozik kudarcba fullad – közepes vagy hitvány lesz; napok, amelyek keserűen meg akarják ingatni alapvető meggyőződésében, miszerint legalább annyi igazság rejlik az élet költészetében, mint a prózában; napok, amikor az istenek „véletlenül elkapott szavának” visszhangja, amire oly élénken figyelt, csupán azzal a sugalmazással ingerli majd, hogy halandó fül és toll számára elérhetetlen a tökéletesség és szépség.

Azzal is tisztában volt, hogy Elizabeth néni tolerálta ugyan, de sosem helyeselte „írásmániáját”.

Nagynénje legnagyobb elképedésére, a shrewsburyi középiskolában töltött utolsó két éve során Emily pénzt keresett a verseivel és történeteivel. Bizonyára ennek volt köszönhető az a bizonyos „tolerancia”. Viszont egyetlen Murray sem művelt még hasonló dolgot, ráadásul Elizabeth Murray-ben mindig ott munkált az az érzés, hogy kirekesztik valamiből, ami cseppet sem volt ínyére.

Zokon vette, hogy Emilynek van egy másik, New Moontól és Blair Watertől független világa, egy ragyogó és határtalan birodalom, ahová kedve szerint beléphet, s ahová még a legelszántabb, leggyanakvóbb nagynéni sem követhette őt.

New Moonban megváltozott az élet. Emilynek alkalmazkodnia kellett az új helyzethez, és számot kellet vetnie a magánnyal is. Hét éven át hűséges, féktelen barátnője, Ilse Burnley a Montreali Irodalmi és Előadóművészeti Akadémiára ment. A két lány könnyek és fogadalmak közt búcsúzott el egymástól. A legközelebbi találkozásuk már nem lesz ilyen. Bármennyire is tagadjuk a tényt, amikor barátok, még a legközelebbi barátok is – talán épp a szoros barátság miatt – elválás után ismét találkoznak, mindig ott lappang közöttük a változásból adódó kisebb-nagyobb elhidegülés. Sosem találják hajszálnyira olyannak a másikat, mint amilyen volt. Ez természetes és kivédhetetlen. Az emberi természet örökösen fejlődik vagy hanyatlik – sosem állandó. Minden filozofálgatás ellenére, melyikünk képes elfojtani a rémült, csalódott érzést, amikor felfedezi, hogy barátja már nem az, sőt soha többé nem lesz ugyanaz, mint aki azelőtt volt – még akkor se, ha ez a változás az előnyére szolgált. Emily azzal a különös hatodik érzékével megérezte ezt, és azt is, hogy bizonyos értelemben örökre búcsút mond a New Moon-i és shrewsburyi évek Ilséjének.

Perry Miller, az egykori „béres”, a shrewsburyi középiskola érmese, Emily kikosarazott, ámde nem teljesen reményvesztett széptevője és Ilse dühkitöréseinek céltáblája szintén elment. A ragyogó karrier után ácsingózó Perry egy charlottetowni ügyvédi irodában tanulja a jogot. Ő nem kerget szivárványt, ő pontosan tudja, mit akar. Rendíthetetlenül ragaszkodik a céljához és követi a magának kijelölt utat. Az emberek már-már elhiszik, hogy végig fog menni rajta. Végtére is Mr. Abel ügyvédi irodájának írnoka és Kanada legfelsőbb bírájának széke között nincs nagyobb szakadék, mint a kérdéses írnok és a kikötőbeli Kályhacső város mezítlábas utcakölyke között.

Teddy Kentben már több volt a szivárványkergetők véréből. Ő is elmegy. A Montreali Rajzakadémiára. Teddy szintén ismerte a szivárványkeresés örömét, csábítását, fájdalmát és kétségbeesését.

– Még ha sosem találjuk meg – mondta az elutazása előtti estén Emilynek a csodás északi alkonyat ibolyakék ege alatt a New Moon-i kertben –, van valami a keresésében, ami még annál is jobb, mintha megtalálnánk.

– De meg fogjuk találni – felelte Emily a Három Hercegnő egyikének csúcsa fölött ragyogó csillagra emelve tekintetét. Boldog borzongás járta át Teddy többes szám első személyének burkolt jelentőségétől. Emily mindig nagyon őszinte volt önmagához, és meg sem kísérelte letagadni, hogy Teddy Kent mindenki másnál többet jelent számára az egész világon. Miközben ő… ő mit jelent Teddynek? Keveset? Sokat? Vagy semmit?

Nem viselt kalapot, sárga virágfürtöt tűzött éjfekete hajába. Sokat töprengett, mit vegyen fel, végül a halvány rózsaszín selyem mellett döntött. Nagyon csinosnak tartotta magát, de mit számít, ha Teddy észre sem veszi? Kicsit lázadozva arra gondolt, hogy a fiú mindig nagyon biztos volt a dolgában. Bezzeg Dean Priest már kifinomult bókokkal hozta volna tudomására, hogy észrevette, milyen csinos.

– Nem tudom – mondta Teddy, miközben savanyú ábrázattal Emily topázszemű, szürke Nárcisz macskáját bámulta. – Nem tudom. Most, amikor valóban Montrealba utazom, bizonytalan vagyok. Hiszen lehet, hogy semmi értékesre nem futja belőlem. Egy kis rajztehetség – mire juthatsz vele? Főleg, amikor éjszakánként nyitott szemmel fekszel az ágyban.

– Ismerem ezt az érzést – bólintott Emily. – Tegnap éjjel órákon át tépelődtem egy történeten, aztán elkeseredetten arra a következtetésre jutottam, hogy soha az életben nem tudom megírni, hogy hasztalan volna próbálkozni vele, és hogy semmit sem tudok csinálni, ami valóban értékes.

Ebben a hangulatban feküdtem le, és telebőgtem a párnámat. Háromkor felriadtam, még sírni sem tudtam. A könnyek legalább olyan ostobának tűntek, mint a nevetés vagy az ambíció. A remény és a hit csődtömege voltam. Aztán pedig felkeltem, és a hűvös, szürke hajnalon belevágtam egy új történetbe. Ne hagyd, hogy egy hajnali három órai rossz érzés beárnyékolja a lelkedet.

– Sajnos minden éjszaka van hajnali három – felelte Teddy. – Azon az istentelen órán mindig meg vagy győződve róla, hogy sosem kapod meg azt, amit nagyon, de nagyon akarsz. Két olyan dolog van, amit rettenetesen akarok. Az egyik természetesen az, hogy nagy művész legyek. Nem vagyok gyáva, Emily, de most az egyszer félek. Mi lesz, ha nem sikerül? Mindenki rajtam fog nevetni. A mama azt mondja majd, lám, ő tudta. Rosszul van attól, hogy valóban elmegyek.

Elmenni és felsülni! Jobb volna, ha itthon maradnék.

– Ugyan már! – vágta rá szenvedélyesen Emily, miközben az motoszkált a fejében, hogy mi a másik dolog, amit Teddy olyan rettentően akar. – Nem szabad félned. Apa a halála estéjén azt mondta nekem, semmitől se féljek. És Emerson nem azt írta, hogy: „Mindig tedd meg, amit félsz megtenni”?

– Le merném fogadni, hogy Emerson akkor mondta ezt, amikor túljutott a félelmein. Könnyű bátornak lenni, miután ledobtad magadról a félelem béklyóját.

– Ugye tudod, hogy én hiszek benned, Teddy? – kérdezte szelíden Emily.

– Igen. Te hiszel bennem. Te és Mr. Carpenter. Ti vagytok az egyetlenek, akik hisztek bennem. Még Ilse is úgy véli, hogy Perrynek jóval nagyobb esélye van rá, hogy learassa a babérokat.

– Csakhogy te nem a babérokat kergeted, hanem a szivárvány aranyát.

– És ha nem sikerül megtalálnom… ha csalódást okozok neked… az lesz a legrosszabb.

– Te nem vallasz kudarcot. Nézd azt a csillagot, Teddy! Azt ott, a legkisebb Hercegnő fölött. A Lant csillagkép Vegája. Mindig szerettem, ez a legkedvesebb csillagom. Emlékszel, amikor évekkel ezelőtt te, Ilse meg én kint ültünk esténként a gyümölcsösben, s miközben Jimmy kuzin a disznók krumpliját főzte, csodás mesékkel szédítettél minket arról a csillagról és az életről, amit ott éltél, mielőtt erre a világra jöttél volna? Azon a csillagon nem volt hajnali három.

– Milyen boldog, gondtalan kis kölykök voltunk akkoriban – jegyezte meg Teddy egy középkorú, gondterhelt férfi múltat idéző hangján, aki melankóliával emlegeti felhőtlen ifjúságát.

– Szeretném, ha megígérnéd, hogy ahányszor csak erre a csillagra nézel, arra gondolsz, hogy én határtalanul hiszek benned…

– Megígéred, hogy ahányszor csak erre a csillagra nézel, énrám gondolsz? – kérdezte Teddy. – Vagy inkább azt ígérjük meg, hogy valahányszor meglátjuk ezt a csillagot, mindig egymásra gondolunk… Mindig és mindenütt, amíg csak élünk.

– Megígérem – felelte elragadtatott borzongással Emily. Szerette, amikor Teddy így néz rá.

Romantikus egyezség. Hogy mit jelent valójában? Emily nem tudta. Ő csak azt fogta fel, hogy Teddy elmegy, hogy roppant üres és rideg lesz az élet, hogy Hórihorgas John erdejének fái közt nagyon bánatosan sóhajtozik az öböl felől fújó szél, hogy elmúlt a nyár és megérkezett az ősz. És az a bizonyos pénzes bödön a szivárvány végén egy nagyon, de nagyon messzi hegyen lehet.

Miért is hozta szóba ezt az egészet a csillagról? Miért mondat az esthomály, a fenyőillat és az őszi alkony teljesen abszurd dolgokat az emberrel?

Az élet sava-borsa

New Moon 19.. november 18.

Ma jelent meg a Marchwood decemberi száma, mégpedig az Égi nyáj című versemmel. Azért tartom érdemesnek megemlíteni a naplómban, mert nem csupán egy egész oldalt szántak rá, hanem illusztrálták is. – Ez az első alkalom, amikor egy versemet ilyen megtiszteltetés éri. Ami azt illeti, önmagában elég silány a költemény – Mr. Carpenter csak horkantott egyet, amikor felolvastam neki, és nem volt hajlandó véleményt alkotni róla. Mr. Carpenter sosem csomagolja udvarias közhelyekbe lesújtó kritikáját, viszont a némasága letaglózóbb egy főbe kólintásnál. Mindenesetre olyan fennköltnek látszott a költeményem, hogy a felületes olvasó azt képzelheti, hogy van is benne valami. Áldassék a jó szerkesztő, akit illusztrálásra ihletett. Jócskán legyezgette vele a hiúságomat.

Magától az illusztrációtól nem voltam túlságosan elragadtatva. A művész egyáltalán nem értette meg a mondanivalómat. Teddy biztosan sokkal jobbat rajzolt volna.

Teddynek egyébként fantasztikusan megy a rajziskola – a Vega pedig minden éjjel ragyog. Eltűnődöm, vajon igazán rám gondol-e, amikor meglátja. Ha látja egyáltalán. Az is meglehet, hogy a montreali villanyvilágításban megfakul a fénye. Úgy tűnik, sokszor találkozik Ilsével. Milyen jó nekik, hogy ismerik egymást abban az idegenekkel teli nagyvárosban.

19.. november 26.

Igéző volt ez a mai délután: nyárenyhe és őszédes. Sokáig olvastam a tóparti temetőkertben. Elizabeth néni szerint ez ugyancsak hátborzongató hely az ücsörgésre, és azt mondta Laura néninek, hogy attól tart, ez nálam valami morbid beütés. Én semmi rémisztőt nem látok ebben. Csoda szép hely, ahová mindig vad, édes illatokat sodornak a Blair Water felől a kóbor szelek. És olyan békés nyugalmat árasztanak körülöttem a régi sírok – szürkés páfrányokkal tarkított zöld halmok. Családom férfi és nő tagjai feküsznek ott: győzedelmes vagy legyőzött férfiak és asszonyok, kiknek győzelme és veresége most már egyre megy. Ott sosem érzek sem túlzott elragadtatást, sem túl nagy szomorúságot. Ott valahogy eliramlik a dolgokból a fájdalom és az elégedetlenség. Szeretem a régi, homokkő sírköveket, főleg Mary Murray-ét, az „Itt maradok” felirattal, amellyel a férje egy egész emberöltőn át leplezett mérgét véste kőbe. A férj sírja Maryé mellett van, és biztos vagyok benne, hogy már réges-rég megbocsátottak egymásnak. Még az is meglehet, hogy holdtalan éjszakákon néha visszatérnek, s nevetve nézik a feliratot. Egyre nehezebben olvasható, mert benőtte az apró zuzmó, és Jimmy kuzin feladta már, hogy lekaparja. Egy napon majd teljesen benövi, és nem marad más belőle, csupán egy zöld, piros és ezüst maszat az ódon vörös kövön.

19.. december 20.

Ma valami csodálatos dolog történt. Egészen felvillanyozódtam tőle. A Madison’s elfogadta a Hiba a vádbeszédben című történetemet!!!! Igen. Ez biztosan megérdemel néhány felkiáltójelet. Ha nem tartanék Mr. Carpentertől, dőlt betűkkel írnám. Dőlt betűkkel! Bár használhatnék csupa nagybetűt is. Rémesen nehéz bejutni a Madison’s-hoz. Fel se tudom fogni! Hiszen folyton-folyvást próbálkoztam, és bánatomra csupán egy csomó „sajnáljuk”-ot arattam náluk. És most végre megnyitották előttem a kapujukat. Ha bekerülsz a Madison’s-hoz, az nyilvánvalóan és félreérthetetlenül jelzi, hogy eljutottál valameddig az Alpok ösvényén. A drága szerkesztő olyan kedves volt, elragadó történetnek nevezte az írásomat.

Milyen rokonszenves ember!

Ötvendolláros csekket küldött. Hamarosan elkezdhetem visszafizetni Ruth néninek és Wallace bácsinak azt az összeget, amit Shrewsburyben rám költötték. Elizabeth néni szokás szerint gyanakodva fürkészte a csekket, bár ez volt az első alkalom, amikor nem bosszantott fel azzal a kérdéssel, hogy a bank valóban készpénzre váltja-e. Laura néni gyönyörű kék szeme büszkeségtől sugárzott. Laura néni szeme igazán sugárzik. Ő a viktoriánus kor gyermeke. Az Edward korabeli szemek ragyognak, szikráznak meg csábítanak is, de sosem sugárzóak. Én pedig szeretem a sugárzó szemeket – főleg, amikor az én sikerem miatt olyan sugárzóak.

Jimmy kuzin kijelentette, hogy véleménye szerint a Madison’s többet ér, mint az összes jenki magazin együttvéve.

Kíváncsi vagyok, vajon Dean Priestnek tetszik-e majd a Hiba a vádbeszédben. És megmondja-e egyáltalán, ha tetszik neki. Mostanság sosem dicsér meg semmit, amit írok. Pedig úgy szeretném kiprovokálni az elismerését. Úgy érzem, hogy Mr. Carpenter véleményén kívül Deané az egyetlen, ami ér is valamit.

Furcsa dolgot vettem észre Deanen. Mintha valami titokzatos módon fiatalodna. Néhány évvel ezelőtt ugyancsak öregnek gondoltam. Most viszont csak középkorúnak látszik. Ha ez így megy tovább, hamarosan ifjonc lesz belőle. Ámbár gyanítom, hogy inkább nekem kezd benőni a fejem lágya, és én hozom be őt. Elizabeth néninek nincs ínyére, hogy vele barátkozom – ami azt illeti, soha nem is volt. Elizabeth néni tagadhatatlanul nem szíveli a Priesteket. Én azonban nem is tudom, mi lenne velem Dean barátsága nélkül, hiszen számomra ez az élet sava-borsa.

19.. január 15.

Viharos nap volt a mai. Tegnap éjjel alig aludtam, hiszen négy kéziratomat hozta vissza a posta. Ráadásul mindegyiket különösen jónak véltem. Miként Miss Royal megjósolta, komplett idiótának éreztem magam, amiért nem mentem vele New Yorkba, amikor lehetőségem volt rá. Cseppet sem csodálkozom rajta, hogy a csecsemők mindig sírnak, amikor felébrednek az éjszaka közepén. Magam is oly gyakran szeretném olyankor elsírni magam, hisz annyi minden nyomja akkor a lelkemet, és semmi sem nyújt vigaszt. Egész délelőtt dühös voltam meg rosszkedvű, és sötét hangulatom egyetlen gyógyírjaként vártam a postást. A posta mindig lenyűgöző várakozással és bizonytalansággal tölti el az embert. Mi érkezik nekem? Levél Teddytől? – ő írja a legcsodálatosabb leveleket. Netán egy csekket rejtő szép, karcsú boríték? Egy újabb elutasított kéziratról árulkodó szomorú, kövér? Talán Ilse egyik elbűvölő irkafirkája? Semmi ilyesmi. Mindössze egy haragos levélke egy másodfokú unokatestvér gyermekétől, Beulah Granttől Derry Pondból, aki rémesen mérges, mert úgy véli, hogy „beletettem” A divat bolondjai című történetembe, amelyet épp most közöltek le egy közkedvelt kanadai gazdalapban. Keserű, szemrehányó levelet írt, ma kaptam kézhez. Úgy véli: „Megkímélhettél volna egy régi barátot, aki mindig csak jót kívánt neked… nem szoktam hozzá, hogy újságokban tegyenek nevetség tárgyává” – és a jövőben legyek olyan kedves és tartózkodjak attól, hogy a nyilvános sajtóban rajta köszörüljem a bölcsnek feltételezett nyelvemet. Ha arról van szó, Beulah ügyesen forgatja a tollat, s miközben bizonyos dolgok sértettek a levelében, mások határtalanul feldühítettek. Egy árva pillanatra sem jutott az eszembe, amikor azt a történetet írtam. Beulah túlságosan ostoba és köznapi ahhoz, hogy beleírjam egy történetbe. És parányit sem hasonlít Kate nénire, akit színes, szellemes, jó humorú öreg hölgynek tartok.

Beulah azonban Elizabeth néninek is írt, és családi kalamajka lett a dologból. Elizabeth néni nem hitte el, hogy ártatlan vagyok. Azt állítja, hogy a történetben szereplő Kate néni Beulah pontos mása, és udvariasan arra kér – Elizabeth néni udvarias kérései döbbenetesek tudnak lenni –, hogy a jövőben ne figurázzam ki a rokonaimat.

– Egyetlen Murray sem teheti meg – jelentette ki legelőkelőbb modorában Elizabeth néni –, hogy pénzt csináljon a barátai bolondériájából.

Tehát Miss Royal egy másik jóslata is beteljesedett. Jaj, minden másban is igaza lesz? Ha igen…

A legnagyobb pofont mégis Jimmy kuzintól kaptam, aki kuncogott a Divat bolondjai felett.

– Sose törődj az öreg Beulah-val, Cicus – suttogta. – Ez egyszerűen remek. Alaposan ráhúztad a vizes lepedőt, végig sem kellett olvasnom egy oldalt, amikor már felismertem, hogy ő Kate néni.

Az orráról ismertem rá.

Nesze nekem! Sajnos, történetesen „hosszú, kornyadt orral” áldottam meg Kate nénit. És tagadhatatlan, hogy Beulah orra hosszú és kornyadt. Az emberek nem is kapaszkodhattak volna ennél nyilvánvalóbb közvetett bizonyítékba. Hasztalan sopánkodtam, hogy még véletlenül sem gondoltam Beulah-ra. Jimmy kuzin csak bólintott és kuncogott.

– No persze. Jobb, ha titokban tartod. Jobb nem beszélni az ilyesmiről.

Az egészben az a legfájdalmasabb, hogy ha Kate néni valóban olyan, mint Beulah Grant, akkor eget verően elpuskáztam valamit.

Mindenesetre most már sokkal jobban érzem magam, mint amikor nekiláttam a naplóírásnak. Jó adag dühöt, zúgolódást és elkenődést adtam ki magamból.

Azt hiszem, főként erre való egy napló.

19.. február 3.

Nagy nap volt a mai. Három kéziratomat is elfogadták. Az egyik szerkesztő pedig arra kért, küldjek más történeteket is. Őszintén szólva nem szeretem, ha egy szerkesztő erre kér. Sokkal rosszabb, mintha úgy küldök nekik, amikor nem kérik. Hiszen ha mindezek után visszaküldik, jóval nagyobb a blamázs, mint amikor egy ezer mérföldnyire lévő íróasztal mögött ülő szürke ismeretlennek küldi a kéziratát az ember.

És elhatároztam, hogy nem írok történetet „megrendelésre”. Ez ördögi feladat. Nemrégiben kipróbáltam. A Fiatalok szerkesztője felkért egy bizonyos történet megírására. Megcsináltam. Visszaküldte – kiemelvén néhány hibát –, és arra kért, hogy írjam újra. Megpróbáltam, írtam, újraírtam, változtattam és betoldottam, amíg a kéziratom úgy nézett ki, mint valami fekete, kék és piros tintából összefoltozott őrület. Végül felemeltem a sparhelt egyik fedelét, és mind az eredeti történetet, mind pedig az összes változatot belegyömöszöltem a lyukba.

Ezután csak azt fogom megírni, amit én akarok. A szerkesztők pedig – tehetnek egy szívességet!

Északi fények és homályos újhold van odakint.

19.. február 16.

Az otthon folyóirat ma lehozta a Mit ér a tréfa című írásomat. De csak a „munkatársak” közt szerepeltem a borítón. Viszont helyrebillentette az egyensúlyt, hogy a Leánykor név szerint említett, mint „a jövő esztendő egyik ismert és népszerű külső munkatársát”. Jimmy kuzin vagy féltucatszor olvasta el a kiadó előszavát, és hallottam, hogy a gyújtós aprítása közben azt mormolja: „ismert és népszerű”. Aztán fogta magát, elballagott a boltba, és egy új Jimmy-naplót vásárolt nekem. Minden alkalommal, amikor újabb mérföldkőhöz érek az Alpok ösvényén, Jimmy kuzin egy új Jimmy-naplóval lep meg, úgy ünnepel. Én sosem veszek magamnak jegyzetfüzetet. Megsérteném Jimmy érzéseit. Mindig olyan bámulattal és tisztelettel néz az íróasztalomon sorakozó Jimmy-napló kupacra, mintha határozottan hinné, hogy csodálatra méltó irodalom bújik meg a bennük lévő leírások, karakterek és epizódok kotyvalékában.

Mindig odaadom Deannek az írásaimat. Egyfajta kényszert érzek rá még akkor is, ha kommentár nélkül, vagy ami még ennél is rosszabb, langyos dicséret kíséretében hozza vissza őket. Afféle rögeszmémmé vált, hogy elismertessem Deannel, képes vagyok valami érdemlegeset írni. Ez volna ám a diadal, de amíg nem teszi meg – ha egyáltalán –, addig minden por és hamu lesz. Mert ha valaki, akkor ő tudja.

19.. április 2.

A tavasz „megérintett” egy shrewsburyi fiatalembert, aki időnként ellátogat New Moonba. Nem olyan udvarló ő, aki elnyerné a Murray-ház tetszését. S ami még fontosabb, nem olyan fiatalember, aki E. B. Starrnak tetszik. Elizabeth néni roppant morózus volt, mert elmentem vele egy koncertre. Nem mert lefeküdni sem, a konyhában ült, amikor hazaértem.

– Amint látod, nem szöktem meg, Elizabeth néni – mondtam. – Megígérem, hogy nem szököm meg. Ha valaha is férjhez akarnék menni, azt idejében megmondom majd neked, és akkor is megteszem, ha szembe kell szállnom veled.

Fogalmam sincs, hogy Elizabeth néni könnyebb szívvel ment-e aludni, vagy sem. A Mama – hál’ istennek! – megszökött, Elizabeth néni pedig határozottan hisz az öröklésben.

19.. május 1.

Újra itt a tavasz! Éteri aranylevelekkel az ifjú nyárfák. Ezüstbe és lilába öltözött dűnék mögött az öböl szélborzolta hullámai.

Némely rosszkedvű hajnali három óra és magányos, csüggeteg alkonyat dacára hihetetlen gyorsasággal telt el a tél. Dean hamarosan visszatér Floridából. Ám se Teddy, se Ilse nem jön haza ezen a nyáron. Ez szerzett nekem egy-két álmatlan éjszakát mostanában. Ilse a partvidékre utazik egy nagynénjéhez – az édesanyja nővéréhez, aki eddig tudomást sem vett róla. Teddy pedig megbízást kapott egy New York-i cégtől az északnyugati lovas rendőrségről szóló sorozat illusztrálására, és a távoli északon kell töltenie a szünidejét, hogy vázlatokat készítsen hozzá. Persze ragyogó lehetőség ez számára, bár egy cseppet sem lennék bánatos, ha ő egy icipicit bánatos lenne, amiért nem jön Blair Waterbe. Csakhogy nem az.

Hát, gyanítom, Blair Water és az itteni régi élete már csak olyan számára, mint a „hol volt, hol nem volt”.

Fel sem fogtam, mennyire számítottam arra, hogy Ilse és Teddy itt lesznek a nyáron, miként azt sem, hogy ez a remény segített át egynéhány rossz napon a tél során. Amikor eszembe jutott, hogy ezen a nyáron egyszer sem hallom Teddy füttyjelét Hórihorgas John erdejéből; egyszer sem futok össze vele véletlenül a titkos, gyönyörű patakparti ösvényünkön; egyetlenegyszer sem váltunk borzongató, jelentőségteljes pillantást a tömegben, ha történik valami – egy pillantást, ami különleges értelmet hordoz számunkra –, minden szín kihalni látszik az életből.

Tegnap Mrs. Kenttel találkoztam a postahivatalban. Ami nagy ritkán fordul csak elő, megállított és megszólított. Épp úgy gyűlöl, mint mindig.

– Gondolom, hallottad, hogy Teddy nem jön haza ezen a nyáron.

– Igen – feleltem kurtán.

Valami fura, fájdalmas diadal sugárzott a tekintetéből, amint elfordult tőlem. Megértettem a diadalát. Nagyon boldogtalan, amiért Teddy nem jön haza hozzá, viszont el van ragadtatva attól, hogy nem jön haza énhozzám. Ezek szerint szinte biztos benne, hogy Teddy cseppet sem törődik velem.

Hát, meg merem kockáztatni – igaza van. Mégis, képtelenség, hogy tavasszal szomorú legyen az ember.

És Andrew vőlegény! Egy olyan lányt jegyzett el, akivel Addie néni teljes egészében elégedett. „Akkor se lennék elégedettebb Andrew választásával, ha magam választottam volna számára menyasszonyt” – újságolta ma délután Elizabeth néninek. Neki mondta, de nekem szánta. Elizabeth néni hűvösen örvendezett – legalábbis azt mondta, örül. Laura néni pityergett. – Laura néni mindig pityereg egy kicsit, amikor bárki, akit ismer, megszületik, meghal, megnősül vagy eljegyzi magát, jön vagy megy, netán először választ. Most akaratlanul is csalódott volt. Andrew olyan biztonságos férj lett volna számomra. Andrew-ban biztosan nincs semmi dinamit.

Tartalom

Ismét New Moonban

Az élet sava-borsa

Átkozottul érdekes időtöltés volt

Nem kell másnak lenned, mint ami vagy…

Kecsegtető kilátások

Álomkalmár

A rosszkedv tele

„Kegyetlen dolog nőnek lenni, Emily”

Az emlékezet játékai

Buta, szentimentális ostobaság

Nem vagyok szerelmes beléd

Magányos, magányos, magányos

Egy életbe vágó pillanat

Keserű füvek vacsorája

Az az átkozott józanság

„Már elviselhető az élet”

Udvarlók nyara

A megkerült gyémánt

Hangulatváltozások

A múlt üzenete

A Murray-büszkeség ára

A Kóró dűlőben

Mrs. Kent vallomása

Pokoli slamasztika

Hová teszik ezek a férfiak az eszüket?

Emily révbe ér

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2025

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Loósz Vera

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Görgényi Anna

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

ISBN 978 963 584 952 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License

Vujahday Script – SIL Open Font License