© N. Nagy Zoltán, 2024

© Gabo Könyvkiadó

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Szerkesztő: Szabó István Zoltán (steve)

Borítóterv: Müller Péter

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-765-9

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Zolinak

PROLÓGUS

Salgótarján, 1960.

Hatéves volt, amikor először ölt embert.

A nevelők megpróbálták megmagyarázni, hogy csak a szokásos verekedés fajult el végzetesen, de néhányan sejtették az igazságot.

Nem volt személyes oka rá, még csak nem is ismerte jól. Egyszerűen csak kíváncsi volt, milyen érzés embert ölni, és a gyerek megfelelő választásnak tűnt. Kövérkés, visszahúzódó kisfiú volt, és emiatt azt gondolta, sok vér fog folyni a hurkás testből. Csalódott lett, amikor nem így történt, de az élet kioltása közben érzett eufória bőven kárpótolta.

Érezte, ahogy a vér pezsegve száguld az ereiben.

Azonban bármennyire is igyekezett titkolni, páran észrevették az arcára kiülő érzelmeket. Az egyik nevelő furcsán nézett rá, és később hallotta, ahogy a többieknek róla suttog. Próbálta megtudni, miről beszélnek, de elhallgattak, amikor közelebb ment hozzájuk. Onnantól kezdve megritkultak a fenyítések, és néhány hónappal később átkerült Salgótarjánba.

Hamar megértette, hogy jobban el kell rejtenie igazi énjét, mert legközelebb nem ússza meg ennyivel. Igyekezett beilleszkedni, de a gyerekek többsége nem kedvelte meg. Mintha átláttak volna rajta, és inkább messziről kerülték. Egy ideig rettentően élvezte, farkasnak képzelte magát a félelemtől bűzlő bárányok között, és időről időre kiválasztott magának egyet közülük. Általában szökésnek álcázta a hiányzást, és nagy gondot fordított arra, hogy a gyermekotthon melletti erdőben mindig elfedje a nyomokat. Szerencsére a nevelőket nem érdekelték a szökött gyerekek, megrugdosták a többieket, és megvetően köptek egyet. Úgyis jön majd másik.

Egy idő után azonban magányosnak érezte magát, és üres óráiban arra gondolt, kell lennie a világban hozzá hasonlóknak.

Akikkel meg tudná osztani a titkait.

Akiknek meg tudná mutatni a földhalmokat az erdőben.

Tizenhárom évesen találta meg a szakadt novelláskötetet egy nevelő holmija között, amikor unalmában átkutatta a szekrényeket. Korábban nem nagyon vett könyvet a kezébe, de ahogy beleolvasott az írásokba, tudta, hogy ez nem lehet véletlen. Lenyűgözte a Wittman testvérek története. Biztosra vette, hogy író ilyet nem tud kitalálni, a fiúknak létezniük kellett. Csáth Géza vagy hallott róluk, vagy saját magáról írt.

Akkor pedig nincs egyedül.

A figyelme ezek után egyre jobban az emberek felé fordult. Mire lassan nagykorú lett, már nemcsak áldozatokat keresett köztük, hanem társakat. Tisztában volt azzal, hogy nem lesz könnyű dolga, de arra nem számított, hogy a keresés hosszú évekig eredménytelen lesz. Talált rosszindulatú, kicsinyes embereket, degeneráltakat és hideg szemétládákat, sőt, még a Wittman testvérekhez hasonló torz lelkű fiúkat is, de magafajtát nem.

Már kezdett csüggedni, amikor tegnapelőtt a városlátogatáson megpillantotta a kislányt. Amikor a fekete szemekbe nézett, azonnal tudta, hogy megtalálta.

A kislány körülbelül nyolcéves lehetett, egy fa mellett állt a koszos piactér mögött, és érdeklődve figyelte, ahogy megközelítette. Nem tudta, miért, de ösztönei veszélyt jeleztek.

– Szeretnéd te csinálni? – kérdezte a lány halkan. Mosolya egyszerre volt bájos és kegyetlen.

Gondolataiból halk kattanás zökkentette ki. Valaki bejött a fészerbe. Lenézett a tető alá ácsolt gerendáról, ahol eddig a sötétben feküdt. Kicsit meglepődött. A fiúk nagy része tudta, hogy esténként ez az ő területe, és nem nagyon merészkedtek erre. Azonnal felismerte a besettenkedő alakot. A bűzös leheletű Szabó Béla volt az, aki két társával rendszeresen fajtalankodásra kényszerítette a fiatalabbakat. Szabó óvatosan kikerülte a padlóra szóródott üvegdarabokat, aztán egy láda mögé lapult. Néhány pillanat múlva egy jóval fiatalabb fiú kúszott be a helyiségbe, testéből zaklatott vibrálás és félelem áradt. Valamibe belelépett, de mielőtt felkiálthatott volna Szabó mögötte termett, és befogta a száját, mire a fiú öklendezni kezdett.

– Nehogy összehányd magad! – Ragyás arcú, csapott homlokú suhanc lépett a fészerbe, vörös hajú társa kissé félszegen követte.

– A szádra még szükség lesz! – röhögte el magát a ragyás. Megvárta, amíg Szabó hátracsavarja a fiú karját, és elkezdte letolni mocskos melegítőnadrágját.

Hihetetlennek tartotta, hogy nem vették észre. A fészerben nem volt lámpa, és a korhadt deszkatetőt tartó gerenda szinte teljesen sötétbe burkolózott. Valószínűleg ennek volt köszönhető, hogy a ragyás arcú Piroska Feri azt hitte, ma este szabadon garázdálkodhatnak.

Korábban nagyon rövid ideig úgy vélte, hogy Piroskában megvannak azok a tulajdonságok, amiket keresett, de aztán rájött, hogy a másik gondolatai csak alantas vágyai körül forognak.

Amikor a fiú egy üvegdarabbal a kezében ordítozni kezdett, elhatározta, hogy megbünteti őket.

Piroskáékat azért, mert betolakodtak a területére.

A fiút pedig azért, mert szájára vette Mihály szavait.

Vétkesek közt cinkos, aki néma.

Olyan büntetés kell, amiből okulni fognak.

Ami tiszteletet ébreszt, és félelmet kelt.

Amelyet követően egy életen át a szolgái lesznek.

Mielőtt leugrott volna a gerendáról, gondolatban ismét elidőzött a két nappal ezelőtti eseményeknél. Hosszú idő óta először izgatottságot érzett. A lány nagyjából tíz évvel volt fiatalabb nála, de biztos volt benne, hogy a kor nem számít.

Ők ketten ugyanolyanok.

A piactér mögött a sűrű bokrok között göcsörtös testű fák sorakoztak. Az egyik lábánál összekötött kezű gyermek feküdt, lábaira kötelet tekertek, szájába rongyot tömtek. Ahogy közelebb léptek hozzá, nyöszörögni kezdett.

– Le akarom vágni az ujjait – mondta a lány, és kutatóan nézett rá. – Ha be akarsz szállni, tudnom kell, hogy hívnak.

Richárd elmosolyodott a fészer sötétjében.

Miután megmondta a teljes nevét, a lány komolyan bólintott.

– Akkor te vagy a Madárember.

NYITÁS

2015. március 12. csütörtök

A Duna felől mocsárszagot hozott a szél.

Steinhardt Mónika leállította a szolgálati Volkswagent a murvával felszórt parkolóban, és a folyó felé tekintett. A parton kanyargó futóösvény és a nádas között egy mentőautó állta el az utat. Közvetlenül mellette két egyenruhás rendőr beszélgetett, harmadik társuk a Csepeli Horgászegyesület felől érkező kíváncsiskodóknak magyarázott.

Steinhardt tudta, mit akarnak látni.

A holttestet egy reggeli kocogó találta meg, aki megállt nyújtani a partot szegélyező padok egyikénél. A vízi hullák sosem szépek, de az embernek még jobban összeszorul a gyomra, ha gyerekről van szó.

Steinhardt az apjára gondolt, aki mindig azt mondogatta, hogy az igazság a részletekben rejtőzik. Fiatalon Steinhardt utálta ezt a mondatot, mert folyton távollevő apja abban a néhány órában, amit együtt töltöttek, mindig csak ezt ismételgette. Steinhardt Pál a Pest Megyei Rendőr-főkapitányság Életvédelmi Osztályvezetője volt több mint húsz éven keresztül, és megszállottan üldözte Keselyű Richárdot, a sorozatgyilkos órásmestert.

Azt már nem érhette meg, hogy éppen az a nyomozócsoport kapta el, amelynek a lánya is a tagja volt.

Steinhardt felsóhajtott. Valójában nem fogtak el senkit. A gyilkost lelőtték az elfogására irányuló akció közben. Az újságok címlapon hozták, hogy a Babits-gyilkosságok véget értek, és a rendőrség kiváló munkát végzett.

Ahogy kiszállt az autóból, a szél az arcába hajtott néhány vízcseppet. A napot szürke felhők takarták, a Ráckevei-Duna kékeszöld vize fodrozódva hullámzott. Steinhardt a helyszín felé vette az irányt. Amikor reggel a telefonban közölték vele, hogy a fiút Csepel-Királyerdőn találták meg a part menti nádasban, hirtelen nem is tudta, milyen úton jut oda, de hamar ráakadt a horgászegyesületre. Amikor beállt a parkolóba, egy pillanatra azt hitte, a holttest a pár méteres, zöld békalencsével és süllyedő csónakkal teli mesterséges holtágból került elő, de a mentők és a többi rendőr a sebesen áramló folyóparton gyülekeztek. Steinhardt összeráncolta a homlokát.

Valami nem stimmelt.

A folyó ezen a szakaszon a mederben felgyűlő iszap ellenére szinte akadálytalanul hömpölygött, ezért kevés volt a valószínűsége, hogy egy hulla csak úgy felbukkan a víz alól. Steinhardt még az úton idefele felhívta egy régi évfolyamtársát a vízi rendészetnél, aki szerint ha valaki errefelé vízbe fullad, pár nap múlva egy kevéssel lejjebb megtalálják a testét. A környékről azonban nem jelentettek az elmúlt hetekben vízbe fúlást vagy eltűnést.

Az igazság a részletekben rejtőzik.

Steinhardt megpróbálta elterelni a gondolatait. Nem kell ezzel foglalkoznia. Felmutatta az igazolványát az egyenruhásoknak, elhaladt a mentősök mellett, majd megállt a gyér fűvel borított, nagyjából egy méter magas parton. A nádas mellett kék-fehér rendőrségi motorcsónak himbálózott a vízen, melyben egy kopott bőrdzsekit viselő férfi beszélgetett a vízi rendőrökkel.

Steinhardt hátrahőkölt, a levegőbe a rothadás orrfacsaró bűze vegyült. Kisebb rosszullét fogta el, ahogy megpillantotta a fekete fóliára fektetett gyereket. Nem tartotta magát érzékenynek, azonnal jelentkezett, amikor a patológián lehetővé tették a főiskolai hallgatók részére a boncoláson való részvételt, de öt hónappal ezelőtt már egyszer megviselte az idegeit egy áldozat. Az is egy tíz év körüli fiú volt, és azt is a Duna vetette ki magából. Amikor megtalálták, a szemei már hiányoztak, körmei leváltak, ujjai közé ázott madártoll szorult. Steinhardt tudta, hogy látták, amint egy rendőrautó mögé hányt, de nem érdekelte. Az vesse rá az első követ, akit nem készít ki egy halott gyerek látványa.

A mostani fiú fakó bőre porcelánként hatott a sötét anyagon. Vonásai már elmosódtak, holtában mégis szépnek tűnt.

– Néhány perce hoztuk fel – mondta a piros nadrágos mentőorvos. – Szerencsére közel volt a parthoz.

– Azt hittem, a nádas víz felőli részén találták meg.

– Nem. Tulajdonképpen a part és a nádas között volt.

Steinhardt elgondolkozott. Hogy kerül egy holttest a part és a másfél méteres nád közé? A vízre pillantott, a sodrás erősebbnek tűnt a parti hullámzásnál. Nem tudta kiverni a fejéből a gondolatot, hogy egy vízi áldozat nem tud beúszni a nád mögé.

– Van rajta külsérelmi nyom?

– Nincs, elsőre fulladásnak tűnik. Legalább négy hete víz alatt lehetett.

Steinhardt lemondóan fújt egyet. A mentőorvos tárgyilagos szavai pillanatok alatt keresztülhúzták az elméletét. Ha a test ennyi ideje a folyóban volt, nyilván nem érkezhetett bejelentés a közelmúltban, még az is lehet, hogy napok óta a nádasban volt, csak most vették észre. Egyébként is, fölösleges teóriákat gyártania, neki még annyit sem kell kiderítenie, ki lehetett az áldozat.

Táskájából fényképezőgépet vett elő, és készített néhány képet a fiúról. A bőrdzsekis férfi a motorcsónakban rápillantott, majd a karjával integetve kiabálni kezdett.

– Idetaláltál?

Steinhardt nem vett róla tudomást. Egy űrlapot kotort elő a táskájából, és rögzíteni kezdte az áldozat tulajdonságait.

– Mi tartott ennyi ideig? – A férfi felkapaszkodott a partra, és elvigyorodott. Nagyjából ötvenéves lehetett, apró szemei kihívóan villogtak széles tokával keretezett arcában. – Jöhettél volna csónakkal is.

A férfi öntelt magabiztossággal nevetett a saját viccén, aztán intett a technikusoknak, akik éppen akkor álltak meg a murvával felszórt parkolóban.

– Nem volt biztosítva a terület. – Steinhardt nem törődött a másik hangoskodásával. – Simán besétáltam ide.

– És akkor mi van? Ez nem egy bűnügyi helyszín. Csak azért vagyunk itt, mert az a picsa szórakozik velünk.

Néhány méterrel távolabb repedezett betonlapok futottak a folyóba, lehetővé téve, hogy csónakot vagy kisebb hajót engedjenek a vízbe. Steinhardt egészen a szélükig sétált, cipője orra beleért a Dunába.

A nyomozócsoportot feloszlatták. A Keselyű Richárd után indított hajtóvadászat hatásai katasztrofálisak voltak a rendőrségen belül. A Belügyminisztérium átfogó vizsgálatot rendelt el, de a megállapítások tulajdonképpen másodlagosak voltak, a vezetés fejeket követelt, amihez a belső ellenőrzés asszisztált.

Az Országos Rendőr-főkapitány fegyelmit kapott, a Pest Megyei Rendőr-főkapitányt leváltották, a nyomozócsoport vezetőjét azonnali hatállyal kirúgták, a többieket pedig a lehető legtávolabbi szervezeti egységhez helyezték át. A nyomozást segítő Szigeti Zalán ellen büntetőeljárást indítottak.

Steinhardt elhúzta a száját. Tudta, hogy a vezetőknek igazuk van, ilyen hibák még soha nem fordultak elő a magyar rendőrség történelmében. Nem csoda, ha mindent megtettek azért, nehogy napvilágra kerüljenek a részletek.

Apja valószínűleg elbujdosott volna szégyenében.

– Megírtad a jegyzőkönyvet? – kérdezte a bőrdzsekis türelmetlenül.

– Te voltál itt hamarabb.

– Te vagy az újonc a csapatban.

A bőrdzsekist Gulyás Sándornak hívták, és Steinhardt azóta nem bírta elviselni, amióta először találkoztak.

A Ráckevei-Duna túlsó partján víkendházak, vízparti nyaralók sorakoztak, a víz sodrása egész gyorsnak tűnt most. Steinhardt összeráncolta homlokát. Továbbra sem tetszett neki a dolog. Ha a fiú már több mint egy hónapja halott, és végig a víz alatt volt, akkor miután megfulladt, a teste biztosan beleakadt valamibe, ami eddig lenn tartotta. Lehetett egy iszapban megszorult uszadékfa, vagy egy elsüllyedt tárgy is. A kotrások ellenére a Duna medre tele volt roncsokkal, beledobált bútordarabokkal, eltüntetni kívánt építési törmelékkel.

Egy-egy nagyobb hajó keltette hullámzás vagy a megélénkülő sodrás a felszínre hozhat egy vízi hullát, de akkor azt a víz alatti áramlatok jó eséllyel a folyó közepére viszik. Persze az is előfordulhat, hogy a parthoz közel bukkan fel, de egyik esetben sem köthet ki a nádas túloldalán.

Steinhardtnak rossz érzése támadt. Az imént mintha észrevett volna valami nem odaillőt a fiún. Valamit, ami fokozta a kétségeit.

– Leléptem innen – közölte Gulyás flegmán, és a parkoló felé indult. – A jegyzőkönyvet majd benn aláírom.

Mivel Steinhardt nem válaszolt, megvonta a vállát, és búcsúzóul még odakiáltott neki.

– Ne játszd itt a gyilkossági nyomozót, már nem vagy az!

Steinhardt megvárta, amíg Gulyás felül a robogójára, és elhagyja a helyszínt. A nyomozócsoport megszüntetésekor a felettesei úgy vélték, az lesz a legjobb, ha az Országos Rendőr-főkapitányság körözésfelügyeleti főosztályára helyezik át.

Ide kerültek a rendőrség fekete bárányai.

Itt lesz legtávolabb bármilyen nyomozástól.

Kevesen tudják, de a rendőrség az eltűnt személyek nevét, adatait, és – amennyiben rendelkezésre áll – fotóját azonnal rögzíti a mindenki számára elérhető körözési rendszerben. Ha egy ismeretlen holttestet találnak, az adott területen illetékes rendőrkapitányság összeveti a megtalált személy és a körözési rendszer adatait, így lehetőség nyílik az azonosításra.

Steinhardt munkája abból állt, hogy a körözési rendszerbe rögzített, valamint az ismeretlen holttestekről visszaérkezett adatokat ellenőrizte, és kilencvennaponként felülvizsgálta.

Gyakorlatilag kevesebb feladatot bíztak rá, mint egy irattárosra.

A főosztályon rajta kívül egy idősebb százados és Gulyás dolgozott. A századost egy korrupciós ügy miatt helyezték át. Régi kapcsolatainak köszönhetően az ügyet nem adták át az ügyészségnek, cserébe eltüntették a süllyesztőben. Gulyással más volt a helyzet. Már szinte minden szervezeti egységnél szolgált minden kerületi kapitányságon, de mivel nagyképűségéhez nem párosult semmilyen munkamorál, néhány hónap után mindenhol kezdeményezték az áthelyezését. A privát szférában valószínűleg rég kirúgták volna, a rendőrségen azonban senki nem merte felvállalni ezt a döntést, mert a vezetők tartottak a munkaügyi perektől.

A főosztályvezető, Molnárné Magyari Anita mindhármukat utálta. Steinhardt gyanította, hogy őt is valami szervezeten belüli kihágás miatt helyezték ide, de nem akarta megkérdezni a nőt. Jobb volt a békesség. Amikor Molnárné kijárta, hogy a főosztály tagjai a helyszíneken ellenőrizhessék, hogy a helyi rendőrségek hogyan rögzítik az ismeretlen holttestek adatait, Steinhardt csak látszólag tiltakozott a pluszmunka miatt. Tudta, hogy minél jobban ellenzi, annál hamarabb kerül bele a munkaköri leírásába.

Valójában azonban élvezte a terepmunkát. Végre ismét helyszínekre járhatott, technikusokkal, rendőrorvosokkal beszélgethetett.

Gulyásnak igaza volt; kicsit tényleg úgy érezte, mintha újra nyomozó lenne.

Visszament a holttesthez, és leguggolt mellé. A fiú sápadt bőre a víz alatt töltött idő miatt már táskásodni kezdett, ruhája felismerhetetlenné ázott. A technikusok épp végeztek a fényképezéssel, az orvos a mentő mellett telefonált. Steinhardt hallotta, hogy a halottszállítókkal egyezteti a helyszínt.

Figyelme újra a fiú felé fordult. Nem tudta, mit keres, de nemcsak az zavarta, hogy a part közelében találták meg, volt valami a holttestben is, ami elkerülte a figyelmét. Alaposan szemügyre vette. Az émelyítő szag ellenére centiméterről centiméterre végigvizsgálta az egész testet.

Semmi furcsát nem talált, már amennyire ezt el lehet mondani egy több hetes vízi hulla kapcsán. De legalább már nem kell hánynia, mint az első esetben.

Hirtelen megdermedt.

Részletek.

A fiú kezében egy madártoll volt. Nem valószínű, hogy a víz sodorta oda, inkább úgy tűnt, mintha az ujjak rámarkoltak volna. Talán ezért nem vette észre az előbb.

Steinhardtnak az öt hónappal ezelőtti eset jutott eszébe, amikor a gyomra annyira felkavarodott, hogy egy rendőrautó mögött ki kellett dobnia a taccsot. A visegrádi Vízibástyánál megtalált holttest is tíz év körüli fiú volt, rajta sem voltak külsérelmi nyomok, és emlékezett rá, hogy a rendőrorvos szerint a test sok időt tölthetett víz alatt. Ugyanúgy, mint a mostani fiú.

De nem ez volt a legkülönösebb.

Mindkét gyerek egy-egy madártollat szorongatott az ujjai között.

Steinhardt odaintette a mentőorvost.

– Mit gondol, hogy kerülhetett oda az a madártoll?

– Hmm. Azt mondanám, bárhogy. A test könnyen macerálódik a vízben – mondta a mentőorvos, aztán egy fémpálcát húzott elő fehér inge zsebéből, és megpiszkálta az ujjakat és a szétázott tollat. – Várjon csak, túl szoros. Inkább úgy tűnik, mintha halála előtt fogta volna meg.

– Előfordulhat, hogy valaki a kezébe nyomta, miután meghalt?

– Elő, de ezt közvetlenül a fulladás után kell megtenni, mielőtt a hullamerevség beáll. Ki tenne ilyet?

Steinhardt nem válaszolt. Szíve hevesebben kezdett verni.

Rövid időn belül két hasonló korú holttest került elő a vízből, és mindkettő kezében madártollat találtak.

Tudta, hogy ennek nem sok esélye van.

Szörnyű balsejtelme támadt.

Ez nem lehet véletlen.

A fehér fény hidegen világította meg a műanyag dobozba pakolt zöldségeket. Zalán elgondolkozva állt a hűtőszekrény előtt. Nem tudta, pontosan mennyi ideje ácsorgott a nyitott ajtóval kezében, de végül kivett egy félliteres ásványvizet, és ivott belőle egy kortyot. Kora reggel volt még, a házban néma csend uralkodott. Magához vette a konyhapultra tett dossziét, leült a nappaliban, és kinézett a hajnali sötétségbe. A fél évvel ezelőtti események megviselték az idegeit. Amellett, hogy az anyja is borzalmas gyilkosság áldozata lett, a végén a saját élete is csak egy hajszálon múlt. Megtapogatta a vállát és a mellkasát, még mindig érezte a gyilkos pengéjét. Az orvosok szerint az átvágott izmok és szövetek begyógyultak, de az időnként megjelenő tompa fájdalom kíméletlenül emlékeztette arra, hogy megpróbálták megölni.

Néhány nappal később verítékezve ébredt fel az éjszaka közepén. Álmában újra átélte a nyomozás minden pillanatát, és a kegyetlen megpróbáltatásokat. Aztán a következő héten két alkalommal megint. Kati szerint természetes, hogy a komoly megrázkódtatás így jelentkezik nála. Unszolására Zalán elment egy pszichológushoz, aki megerősítette felesége véleményét.

Akut stresszhatás. Elmúlik.

Zalán többet várt volna egy szakembertől, főleg a kifizetett óradíj miatt, de nem tette szóvá sem a pszichológusnak, sem Katinak. Hiszen tulajdonképpen igazuk lett. Pár hónap múlva a rossz álmoknak nyoma sem maradt. Helyüket azonban felváltotta a kétely. Ahogy egyre többet gondolkozott a történteken, egyre inkább elbizonytalanodott abban, hogy Keselyű Richárd valóban meghalt-e.

Bár a hegybe vájt kürtő állítólag beomlott, és onnan nem juthatott ki élve, a holttestét nem találták meg. Néhány álmatlan éjszakán úgy vélte, a sorozatgyilkos valójában nem más, mint Novák Frigyes, a régiségkereskedő, akivel a nyomozás során találkoztak, de aztán elvetette a lehetőséget. Megpróbált ugyan találkozni a férfival, de mire erőt vett magán, és ellátogatott a József körúti üzlethez, addigra az bezárt. Csak földig húzott redőnyt, és egy „üzlet kiadó” táblát talált.

Zalán nehezen emésztette meg, hogy Keselyű az anyja fiatalkori szerelme volt. Nem tudta eldönteni, hogyan viszonyuljon ehhez. Néha úgy érezte, rokoni kapcsolat fűzi a férfihez, amikor viszont eszébe jutottak a rendőrségen látott fekete-fehér képek a rémtetteiről, undorodni kezdett tőle. Az események döbbentették rá, tulajdonképpen milyen keveset tudott anyja életéről. Valójában még anyja családjából sem ismert senkit. Kinyitotta a dossziét, és kivett belőle egy fényképet. Kintről már beszűrődött némi világosság, ahogy a nappal felváltani készült az éjszakát, így Zalánnak nem kellett megerőltetnie a szemét. A temetés után átnézte anyja holmiját, de semmit nem talált Keselyűről, sőt, a családjáról is csak ezt az egy fotót. Nagyanyja halála után anyja eltávolodott a rokonságtól, és csak ritkán tett említést a család ezen ágáról. A megfakult, színes fénykép anyját ábrázolta fiatalon, másik két nő társaságában ült egy kávézó teraszán, és valamilyen italt kortyolgatott. A nők hasonló korúak lehettek, egyikük nyakában egy rózsát formázó zöld kő függött láncon, a másik fülében pedig hatalmas, fehér karikák lógtak. A kép hátuljára valaki ceruzával ráírta, hogy „1988 unokatestvérek”. Zalán elgondolkozva nézte a korra jellemző színes ruhákat és bizsukat. Anyja szebb volt a másik két nőnél, mindhárman komolyan néztek a kamerába, és szomorúnak tűntek. Zalánnak rémlett, hogy gyerekkorában anyja beszélt az unokatestvéreiről, de már elfelejtette, hol laknak. Szinte semmilyen emléket nem őrzött a Szép családról.

– Mit csinálsz itt korán reggel?

Kati pizsamában volt, barna haja kócosan hullott arcába.

– Ugye, nem megint a magánnyomozó hülyeségeit olvasod?

– Nem tudtam aludni, és egyébként is be kell mennem korán.

Zalán a feleségére pillantott. Kati nem akarta, hogy még mindig Keselyű Richárd után kutasson. Részéről az ügy le volt zárva, és minden igyekezetével azon volt, hogy az élet visszatérjen a régi kerékvágásba. Nehezen viselte, hogy a férfi nem tudja lezárni a múltat. Amikor pár hónappal ezelőtt Zalán magánnyomozót fogadott, egyenesen megszállottnak nevezte, ami Zalánnak rosszulesett. Ennek ellenére úgy döntött, hogy a családi béke kedvéért nem fog tovább vitatkozni.

– Lemondtam Lukácsot.

– Nem keresteted tovább azt a Piroskát?

– Igazad van. Nem is biztos, hogy ugyanarról van szó. Lehet, hogy csak névazonosság.

Utált hazudni, mégis úgy látta jobbnak, ha eltitkolja a felesége elől, hogy éppen tegnap kérte meg a magánnyomozót, hogy folytassa a Piroska Ferenc utáni keresést. Meg volt róla győződve, hogy az a férfi, akivel az anyja találkozgatott a halála előtt, azonos Keselyű régi barátjával. Nem hagyhatta abba a kutatást, amíg nem tudta biztosra. Ráadásul Lukács tegnap olyan hírekkel jelentkezett, ami csak tovább táplálta az aggályait. A magánnyomozó valahogy megszerezte a Budai Tájvédelmi Körzet dolgozóinak névsorát 1978-ból, amelyek között ott szerepelt Richárd neve. Ezek szerint a sorozatgyilkos órásmester ismerhette azt a föld alatti járatot, amelyben eltűnt.

Még az is lehet, hogy ő rendezte úgy, hogy omlásnak tűnjön.

Zalán úgy vélte, nem véletlen, hogy Keselyű pont egy olyan bánya kürtőjében tűnt el a Normafa mellett, amelyben dolgozott. Ezek alapján nem hagyhatott fel a kutatással. Katinak viszont nem mondhatta el, mert a nő nem értette volna meg.

Akivel Keselyű kapcsolatba került, meghalt vagy megnyomorodott. Mintha egy két lábon járó pestis lett volna.

Biztosnak kell lennie benne, hogy tényleg halott.

Zalánnak nem volt ínyére a titkolózás, de elégedettséggel töltötte el, hogy Kati megnyugodott.

A pizzériában még nem volt senki, amikor beért. A gyilkosságokat övező médiafigyelemnek köszönhetően a forgalom jelentősen megnőtt a téli időszakban. Zalán még az étterem nevét is megváltoztatta Tetthelyre. Az emberek többsége kíváncsi volt egy bűnügyi helyszínre, és bizarr módon élvezte, hogy ott ehet, ahol megöltek valakit. Sokan arra számítottak, hogy a padló még mindig vérrel áztatott, és persze voltak olyanok is, akik felfedezni véltek egy-egy vércseppet a falon. Nem tudhatták, hogy az események után Zalán kétszer is átfestette az összes helyiséget. Az emberek hetekig csak úgy özönlöttek, rekordmennyiségű fogyott a „Gyilkos pizza” nevű ételből, és egy idő után kialakítottak egy sarkot is, ahol fotózni lehetett. Az érdeklődés később alábbhagyott, de Zalán nem panaszkodott, a pizzéria annyi bevételt termelt így is, mint korábban soha.

Megigazította a székeket, bekapcsolta a falra szerelt tévét, aztán a pult mögött ellenőrizte a kasszában lévő váltópénzt.

Fél kilenc körül zajt hallott a raktár felől, ahogy valaki bejött a hátsó ajtón keresztül. Kisvártatva Béla tűnt fel az étkezőhelyiségben. Fekete-fehér kockás pólót viselt „Save the King” felirattal.

– Helló, főnök!

– Jó reggelt! Minden rendben?

– Persze – bólintott a szakács. – És veled? Jó korán bejöttél.

Zalán nem válaszolt azonnal. Ahogy fél éve minden reggel, először most is meggyőződött arról, hogy Béla nincs rossz állapotban. Legtöbbször semmit nem lehetett leolvasni az arcáról, de Zalán tudta, hogy ez a normális. Ha valami baja volt, általában hangosan káromkodott.

– Nem tudtam aludni – mondta végül, miután úgy tűnt, a szakáccsal minden rendben van. – Segítek előkészíteni.

Kimentek a raktárba, és kipakolták a kétméteres, óriási hűtőből a hozzávalókat. Béla néhány perccel később darabolni kezdte a paradicsomot.

– Hozok kávét – mondta Zalán. – Neked a szokásost?

– Ja, két cukorral.

A kávégép hangosan felzúgott, ahogy Zalán beindította. Még mindig nem tudta, hogyan beszéljen Bélával, és kínosan ügyelt arra, nehogy valamivel megbántsa. A fél évvel ezelőtti események a szakács életét is megváltoztatták, és Zalán úgy érezte, ennek részben ő volt az okozója.

Valójában a fegyver volt az oka mindennek. Először Béla nagybátyjánál pillantotta meg. Utólag egyre inkább úgy gondolta, a férfi nem nagyon vonakodott, amikor kölcsönkérte tőle. Még az is lehet, hogy szándékosan intézte úgy, hogy észrevegye a pisztolyt rejtő fémkazettát. Zalánnak fogalma sem volt arról, hogy minden fegyver egyedi nyomot hagy a belőle kilőtt lőszeren, így az egyes bűnügyi helyszíneken talált lövedékek vizsgálata alapján azonosítani lehet, hogy miből lőtték ki, illetve azt is meg lehet állapítani, ha két lőszert ugyanabból a fegyverből lőttek ki.

Miután Zalán megpróbálta lelőni a gyilkost, a rendőrség rutineljárásként összevetette a célt tévesztett golyót a korábbi, megoldatlan eseteknél talált lövedékekkel, és kiderült, hogy a fegyverrel tíz évvel korábban fejbe lőttek egy nőt, akinek a holttestére nem sokkal korábban találtak rá Ürömön.

Zalán kitöltötte a kávét két csészébe, cukrot tett bele, és hátravitte Bélához a raktárba.

– Van valami hír a nagybátyádról? – kérdezte óvatosan.

– Nincs – rázta meg a fejét Béla, és belekortyolt a kávéba. – Szerintem nem is lesz.

– Nem tűnhet el örökre.

– Dehogynem. Itt volt ez a te Keselyűd. Huszonöt évig senki sem tudta, hol bujkál, aztán meg kiderült, hogy végig a szomszédban lapult.

– Na, jó, de az egy sorozatgyilkos volt.

Már akkor tudta, amikor kimondta, hogy rosszul fogalmazott.

– Kárász Bálint is gyilkos. – Béla tekintete megkeményedett. Hangjából sütött a megvetés. – Nem a nagybátyám. Talán nem is volt.

– Ne haragudj, nem akartalak megbántani. – Zalán kellemetlenül érezte magát. – Még mindig alig hiszem el ezt az egészet.

Béla letette a csészét a pultra, egy-két pillanatig maga elé meredt, aztán felsóhajtott.

– Már túl vagyok rajta.

– Továbbra is áll, hogy mindenben segítek.

– Köszi, főnök. – A szakács hálásan pillantott Zalánra. – Megleszek. Ha nagyon magam alá kerülök, kimegyek horgászni a Sánc-hegyhez. Az mindig megnyugtat.

Zalán bólintott. Nem tudta, hol van az a hely, amit a másik emleget, de Béla több alkalommal említette már, amikor a horgászkalandjairól mesélt.

A nagydarab szakács sokat fogyott az elmúlt fél évben, hasa eltűnt, kerek arca beesett lett, mintha barna haja is megfakult volna. Az első napokban Zalán nem volt biztos benne, hogy egyedül fel tudja dolgozni a történteket. Néhányszor felvetette neki, hogy beszéljen róla valakivel, de Béla minden esetben udvariasan elzárkózott előle. Ennek ellenére úgy vette észre, neki kissé jobban megnyílt. Úgy érezte, a korábbi főnök-beosztott viszony átalakult valamiféle kölcsönös szimpátiává. Olyasmivé, ami csak azok között alakulhat ki, akik ugyanazt élték át.

Zalán egyáltalán nem bánta. Amikor Bélával beszélt, tudta, hogy a másik érti, amire gondol, és átérzi, amin keresztülment.

Elvégre neki is meggyilkolták az anyját.

Amikor kiderült, hogy az Ürömön talált holttest Béla édesanyja, Zalán nem akart hinni a fülének. A szakács többször mesélte szomorúan, hogy tíz évvel ezelőtt anyja egyik reggelre eltűnt a családi házból, de mindig bizakodott, hogy vissza fog térni.

Azt senki nem gondolta, hogy soha nem hagyta el a fiát, hanem megölték.

A jelek szerint a gyilkos fegyver ravaszát Béla nagybátyja húzta meg, akinek, miután fél évvel ezelőtt megtalálták a holttestet, nyoma veszett.

Szerencsére úgy tűnt, Béla lassan tényleg túltette magát a tragédián, sőt, az utóbbi pár napban a humora is visszatért.

Zalán még akart valamit mondani, de a telefonja csörögni kezdett a zsebében, a szakács pedig elkezdte kipakolni a krómozott előkészítő asztalra a korábban feldarabolt sonkát és szalámit.

A kijelző ismeretlen számot jelzett. Zalán egy pillanatig eljátszott azzal a gondolattal, hogy nem veszi fel, de aztán fogadta a hívást. Ha véletlenül valamelyik beszállítóval van probléma, inkább tudjon róla. A vendégeknek nem mondhatja, hogy azért nincs olívabogyó, mert nem vette fel a telefont.

– Szigeti Zalán.

Először azt hitte, a hívó máris letette, de aztán rájött, hogy csak nem szól bele.

– Halló! Kivel beszélek?

Hosszú másodpercekig nem válaszolt senki, és már éppen le akarta tenni, amikor meghallotta.

Hirtelen egy másik, hat hónappal ezelőtti telefonhívás jutott eszébe, amikor a gyilkos egy éjjel felhívta, és egy régi gramofonról Babits Mihály Jónás könyvét játszotta be neki.

Végigfutott a hátán a hideg. A keze remegni kezdett, ahogy egyre erősebben a fülére szorította a telefont.

Valaki szórakozik vele. Valaki biztosan csak szórakozik vele.

A gyilkosságok után előfordult, hogy néhányan felhívták, és mindenképpen beszélni szerettek volna vele mindenféle baromságról, de most érezte, hogy ez nem telefontréfa.

Ezúttal senki nem akart beszélni, és régi hangfelvételt sem játszott be.

Valaki alig hallhatóan, gúnyosan nevetett a vonal másik végén.

A Körözési Nyilvántartó és Szakirányító Főosztály a rendőrség Teve utcai székházának legfelső emeletén kapott helyet, és összesen három irodából állt. Bár innen pazar kilátás nyílt a városra, Steinhardtot zavarta a sok kalimpáló toronydaru. A XIII. kerületben lépten-nyomon építkezés folyt. Irodaházak és társasházak épültek egymás mellé színes üvegdobozok gyanánt, melyek egyre több és több embernek adtak munka- és lakóhelyet.

Steinhardt az egész délutánt a számítógép előtt töltötte. A plafonig érő, piszkosfehér szekrényekkel teli irodát Gulyással kellett megosztania, ráadásul a két íróasztal egymással szemben helyezkedett el, így akarva-akaratlanul is beleláttak egymás papírjaiba. Szerencsére Gulyás még nem volt az irodában, mire ő visszaért a Duna-partról, így volt ideje újra átgondolni, amit felfedezett.

Tudta, hogy az egész nem több némi egybeesésnél, és az is lehet, hogy csak rémeket lát. A részletek azonban nem hagyták nyugodni. Apjára gondolt, aztán a sok viszonzatlan köszönésre és félrenéző tekintetre, amivel az elmúlt fél évben találkozott. Mintha ő maga lett volna a sorozatgyilkos. Dühösen fújt egyet.

A keresést a Körözési Rendszerben kezdte. Az adatbázis hatalmas volt, mert nemcsak az eltűnt személyek, de a nyomozóhatóság által keresett bűnözők adatait is tartalmazta. Magyarországon évente átlagosan húszezer körüli eltűnést jelentettek, melyekből nagyjából háromezer eset érintett tizennégy éven aluliakat. A statisztikák szerint nyomtalanul egy évben két-háromszáz gyerek tűnik el végleg, a többiek élve vagy halva, de előkerülnek.

Steinhardt egy pillanatra megborzongott, aztán szűkítette a keresési feltételeket.

Ezúttal a halottakra volt kíváncsi.

Az adatbázisban megtalálhatóak voltak az előtalált holttestek jellemzői is, mivel azok esetében, akiknél nem volt semmilyen személyazonosság igazolására alkalmas irat, gyakran nehézkesen történt az azonosítás. A ruházat, a fizikai jellemzők és a becsült kor mellett mindig az adatokat rögzítő aktuális kollégán múlt, hogy mit tart fontosnak a holttest kapcsán, így Steinhardt csak remélte, hogy szerencséje lesz.

Vagy inkább, hogy nem lesz.

Keresési intervallumnak az elmúlt tíz évet adta meg, a kormeghatározásnál a nyolc és tizenkét év közöttiekre szűkített, és feltételként megadta mellé a „madártoll” kifejezést.

Ahogy a számítógép elkezdte a munkát, apró homokóra jelent meg a monitoron. Steinhardt hátradőlt a széken.

– Visszajöttél?

Gulyás hagymaszagot hozott magával. Ledobta a bőrkabátját az egyik irodai székre, és Steinhardtra vigyorgott.

– Dupla gíroszt ettem a töröknél – mondta hosszú í-vel.

– Érzem.

– Azt kértem a faszitól, hogy mindenből dupla adagot tegyen bele, mire csak nézett. Mondtam neki, hogy ne nézzél, én vagyok a vendég, jogom van azt kérni, amit akarok.

A férfi nyitogatni kezdte a szekrényeket, és egyesével kihúzkodta az asztalok fiókjait.

– Van valami innivaló? Szomjas vagyok, mint az állat.

– A folyosó végén van a vízautomata – mondta Steinhardt, miközben nem vette le szemét a képernyőről. A homokóra kitartóan forgott tovább. – Januárban hozattad fel a negyedikről.

– Most menjek vissza odáig? – Gulyás a nő mellé lépett, és leplezetlenül bámulni kezdte a számítógépet. – Mit csinálsz?

A monitor ebben a pillanatban megelevenedett, és az adatok sorjázni kezdtek.

Steinhardt némán meredt a képernyőre.

Kilenc találat.

Nagyjából évente egy.

Úgy érezte, jéghideg kezek cirógatják meg a nyakát.

– Mi ez? – firtatta tovább Gulyás. – Mire kerestél rá?

– Nem lényeges – suttogta Steinhardt, és lassan egyesével megnyitotta az elektronikus mappákat.

– Bármi is ez, figyelmeztetlek, hogy a rendszer rögzíti, mit csinálsz.

– Azt sem tudod, mi ez.

– Valami nyomozósdi. – Gulyás megrázta a fejét. – Nem vagyok hülye. Csak szólok, hogy már nem vagy nyomozó.

Steinhardt alig figyelt a férfire.

Mind fiú. Mind tízéves. Mind a Dunából került elő, és mindegyik kezében madártollat találtak.

– Feketeseggű vagy – mondta Gulyás magyarázóan. – Azért vagy itt, mert feketeseggű lettél az elcseszett nyomozásotok miatt. Ha nem akarsz az utcára kerülni, meg kell húznod magad. Ezeket nem fogja érdekelni, hogy ki volt az apád.

Egyik gyereken sem találtak külsérelmi nyomot, halálukat fulladás okozta, ezért nyomozást nem indítottak. A kezükben szorongatott madártollat egyik esetben sem bizonyítéknak, hanem eseti körülménynek tekintették.

– Gyerekek? – Gulyás kerek arca elfelhősödött. – Ennek köze van a mai sráchoz?

Steinhardt nem válaszolt. A sarokban álló nyomtató felzümmögött, ahogy elkezdte kinyomtatni az aktákat. Balsejtelme beigazolódni látszott.

A részletek.

– Az mi? – Gulyás egy vízszintes kék nyílra mutatott, mely az egyik elektronikus mappa jobb felső sarkában két F betűre mutatott.

– Nem láttam még ilyet. – Steinhardt összeráncolta a homlokát, ahogy végigkattintgatta a file-okat. A különös kék nyíl és az FF jelzés mindegyiken rajta volt. – Valamiért megjelölték ezeket az aktákat.

– Mi ebben a pláne? – Gulyás kiszedegette a nyomtatóból a papírokat, és olvasni kezdte a jelentéseket. – Megfulladtak.

Steinhardtot kirázta a hideg, ahogy hátradőlt a széken. Ami a folyóparton még csak halvány gondolatnak tűnt, mostanra a rémisztő valóság lett.

– Ugye nem azt akarod mondani, hogy nem is fulladtak meg? – kérdezte Gulyás ezúttal halkabban.

A nő kinézett az ablakon, és lassan bólintott. A város fölött úszkáló felhők mintha vicsorogtak volna. Mintha nem tetszett volna nekik, amit a kis irodában láttak.

Steinhardt még egyszer végigolvasta a képernyőn megnyitott összes jelentést. Apja tanította erre. Mindent legalább háromszor végig kell olvasni, hogy az információk a megfelelő pontokon kapcsolódjanak. Mire harmadjára is végigment az aktákon, biztos volt benne, hogy nem téved. Az adatok egybeesése nem lehetett véletlen.

Valaki fiúkat öl a Dunába.

A kis játszótér megbújt az okkersárgára festett négyemeletes házak és a járdákat szegélyező fák között. Az egy méter magas kerítésen kék tábla hirdette, hogy európai uniós támogatásból hozták létre. Zalán elgondolkozott, hogy mi kerülhetett a két mászókán és a csúszdán négyszázhetvenkilencmillió forintba, de hirtelen megtaszították hátulról.

– Bocs – mondta fáradtan egy babakocsit toló nő. Arca nyúzott volt, hosszú haját gumival fogta össze. A lábánál rózsaszín ruhába öltöztetett, három év körüli kislány visongott, a kezében tartott homokozólapáttal kitartóan püfölte a babakocsiban ülő kisebb testvérét.

A játszótér körüli padokon anyukák üldögéltek, néhányan közülük egymással beszélgettek, többen pedig a telefonjaikat nyomogatták. A kis teret betöltötte a mászókák körül szaladgáló gyerekek kiabálása, Zalán figyelmét nem kerülte el, hogy a közeli házak ablakai közül jó néhányon le volt eresztve a redőny, pedig még csak kora délután volt. Csepelnek ezen a részén jellemzően idősek laktak, akik vélhetően szívesebben töltötték volna az időt csendben.

Zalán kényelmetlenül érezte magát, amikor leült az egyik padra, nem akarta, hogy azt gondolják, a gyerekeket lesni jött ide. Egy harmincas évei második felében járó férfi egy játszótéren mindig gyanús. Bármilyen beteges szándék vezérelheti. Félelmei azonban alaptalannak bizonyultak. Néhányan rápillantottak ugyan, de a többség ügyet sem vetett rá.

Vagy legalábbis úgy tettek.

Zalán először furcsállotta, hogy Zoli azt akarja, itt találkozzanak, de nem ellenkezett. A fia a játszótértől száz méterre lévő általános iskolában tanult. Lassan abba a korba ért, amikor már cikinek számított, ha az apja jön érte a tanítás végén. Ez volt az első alkalom, hogy arra kérte Zalánt, a közeli játszótéren várja meg. Ezen a területen a bokrok és a fák is sűrűbben nőttek, így a fiú barátai még annyira sem láthatják meg őt.

Gondolatait a telefon csörgése szakította meg. Rossz érzése támadt, ahogy elővette zsebéből a készüléket. A délelőtti hívás még mindig nyugtalanította. Fogalma sem volt, ki hívhatta, de ösztönei veszélyt jeleztek. Fontolóra vette, hogy ha még egyszer megtörténik, megkérdezi Lukácsot, vissza lehet-e valahogy keresni a hívót.

– Galgóczi – szólt bele egy magabiztos hang a telefonba.

– Üdvözlöm, Zoltán. – Zalán flegmasága ellenére megkedvelte az ügyvédet. – Mi a helyzet?

– Jó híreim vannak. Az imént beszéltem a nyomozóval az indítványaink miatt. Úgy tűnik, végre az ügyészség is megértette, mi történt.

– Ez mit jelent? Lezárják az eljárást?

– Azt azért nem – nevetett fel az ügyvéd erőltetetten. – Az emberölési kísérletet most már jogerősen megszüntették jogos védelem miatt, de a lőfegyverrel visszaéléssel még lesz dolgunk.

– Továbbra sem értem, mi tart ennyi ideig. Fél éve már ennek.

– Sajnos egy büntetőeljárás nagyon hosszú ideig is elhúzódhat. – Zalán figyelme elkalandozott. A játszótér másik oldalán az egyik padon az az anyuka ült, aki az imént nekiment a babakocsival. A mögötte lévő fa oldalát hatalmasra nőtt bokor takarta tele zöld levelekkel. – Extrém esetekben akár nyolc-kilenc évig is eltarthat.

– Ugye most csak viccel?

A bokor árnyékában mintha állt volna valaki. Zalán pár pillanatig nem volt benne biztos, hogy nem a képzelete játszik vele, de ahogy egy kicsit elfordította a fejét, az ismeretlen megmozdult. Úgy helyezkedett, hogy a fa törzse eltakarja a testét, és árnyékban tartsa az arcát.

– Magyarországon lassan őrölnek az igazságszolgáltatás malmai – mondta az ügyvéd a telefonban. – Mikor tudna bejönni hozzám megbeszélni a továbbiakat?

Zalán felállt, hogy jobban lásson, de továbbra sem tudta kivenni az alak vonásait. Még azt sem tudta eldönteni, hogy férfi vagy nő.

Nem igaz, hogy más nem látja.

– Szigeti úr? Itt van?

Nem válaszolt azonnal, lassan elindult a játszótér másik oldala felé. Korábbi rossz érzése csak fokozódott. Lehet, hogy csak a délelőtti hívás miatt, de úgy érezte, a leskelődő előle bujkál.

– Halló! Hall engem?

Ha a gyerekeket kukkolja, akkor meg azért kell elkapni. Elöntötte az adrenalin. Maga sem tudta, miért, de mindenképpen meg akarta tudni, ki van a fa mögött. Meggyorsította a lépteit, és megtörölte a homlokát. Veríték folyt a szemébe, és egy pillanatra elhomályosult előtte minden.

– Apa! Itt vagyok.

Észre sem vette a saját gyerekét. Zoli a járda felől közeledett, hátán kék iskolatáska lógott, kezében tornazsákot lóbált a negyedikesek magabiztosságával. Zalán nagyon fújva guggolt le a fiúhoz. Valamit hadart a telefonba az ügyvédnek arról, hogy majd visszahívja, aztán megsimogatta a gyerek fejét.

– Tiszta izzadt a homlokod – mondta Zoli. – Mit csináltál?

– Homokozót kerestem, mert ezen a játszótéren nincs.

Szíve a fülében dobogott, és még mindig őrült tempóban hajtotta a vérét.

– Nagyon vicces vagy – közölte a gyerek, és megvonta a vállát. – Mehetünk.

Zalán többször elcsodálkozott az utóbbi hetekben, hogy megnőtt a fia. Pár hónappal ezelőtt még szeretett az apjával játszani, mostanra azonban már kész fiatalember lett. Lassan kifújta a levegőt, kezdett megnyugodni. Felállt, de mielőtt Zoli után indult, kutatóan a fa és a bokor felé nézett.

A bokor levelei hatalmas zöld szemekként ringatóztak.

Nem állt mögöttük senki.

2015. március 13. péntek

Steinhardt egész éjjel nem aludt. Kipakolta a nappali padlójára a kinyomtatott lapokat, és addig görnyedt fölöttük, amíg kívülről nem tudta az összes jelentést. A Dunát ábrázoló térképeket nyomtatott ki, és pirossal bejelölte rajta a helyszíneket, ahol a folyó kivetette magából a fiúkat. Korábban problémának érezte, hogy nincs senkije, de most kifejezetten örült, hogy egyedül van. Így legalább rendezni tudta a gondolatait. A visegrádi Vízibástyánál megtalált fiút Kiss Olivérnek hívták, és tavaly januárban tűnt el Leányfaluról. Ez azt jelentette, hogy kilenc hónapig senki nem tudott róla semmit. Mivel idegenkezűségre utaló jel nem volt, a rendőrség azzal zárta le az ügyet, hogy a fiú elszökött otthonról, és később vízbe fulladt.

Steinhardt biztos volt benne, hogy másról volt szó. 2013-ban a Dunavarsányt Taksonnyal összekötő Vezér híd lábánál húztak ki egy fiút a Dunából. 2012-ben Nyergesújfalu határában, míg 2011-ben a szigetbecsei Királyréti Dunasoron találtak egy-egy partra vetett gyereket. A jelentések mindegyik fiúnál említést tettek egy-egy szétázott madártollról, amit a gyerek kezébe sodort a víz. Agya hajnalig zakatolt teljes sebességgel.

Mi lehet a toll jelentése? Valaki így jelöli meg a vízbe fojtott gyerekeket?

Itt ütközött a következő problémába. A rendőrség mindegyik eltűnés esetében kizárta az emberrablás lehetőségét. A szülőket senki nem kereste, nem zsarolta, a fiúk nem keveredtek rossz társaságba korábban. Ráadásul az előtalált holttestek kapcsán az emberölést sem lehetett megállapítani.

Hogyan öli meg őket, hogy fulladásnak tűnjön?

Steinhardt tudta, hogy ha valakit úgy dobnak vízbe, hogy kézzel vagy párnával fojtották meg, a tüdőbe nem kerül annyi folyadék, mint vízbe fojtáskor. A patológiai jelentéseknek csak a kivonata állt rendelkezésre az aktákban, de azok egyértelműen megállapították a teli tüdőkből, hogy minden esetben vízbe fulladás volt a halál oka.

Megivott egy kávét, farmert húzott, és belebújt egy fekete pulóverbe. Szerencsére a körözésfelügyeleten nem volt kötelező az egyenruhát viselni. Miközben öltözött, elhatározta, hogy mindenképpen beszerzi a teljes boncolási jegyzőkönyveket. Ha igaza van, valamilyen nyomnak kell lenni bennük. Ráadásul ott volt az a különös jelzés az aktákon. Biztos volt benne, hogy ennek valahogy köze van az ügyhöz.

A kocsiban bekapcsolta a rádiót, és lassan átrágta magát a Budapestet minden reggel megbénító dugón. Ahogy araszolt a folyton dudáló, egymásnak villogó és dudáló autók között és a csörömpölve száguldó sárga villamosok mellett, elgondolkozott. Amikor a Róbert Károly körútra ért, már tudta, mit kell tennie.

Beszélni fog a főosztályvezetővel. Molnárné továbbítja az információt az életvédelmiseknek, és…

Hátha…

Beállt a rendőrségi székház alatt terpeszkedő mélygarázsba, felrohant a legfelső emeletre, bekapcsolta a számítógépet, és ismét kinyomtatta az összes jelentést, aztán elsietett Molnárné irodája felé.

– Főosztályvezető asszony, sürgősen beszélnem kell veled – hadarta, miután benyitott az ajtón. A hivatásos szerveknél különös keveréknyelvet beszéltek a kollégák. A rendfokozatnak és a beosztásnak megadták a tiszteletet, de mindenki tegeződött mindenkivel.

Molnárné ötven fölötti, szigorú arcú nő volt. Fiatalabb korában vékonyabb lehetett, de mostanra a dereka megvastagodott. Fekete haját kontyba viselve hordta, hogy elfedje ősz hajszálait.

– Nem kellett volna kopogni, Mónika? – kérdezte. Letette a kezében tartott papírt, és fekete keretes szemüvege fölött Steinhardtra tekintett.

– Elnézést, főosztályvezető asszony. Nem fordul elő többet. Lenne itt egy fontos dolog.

– Megírtad a jelentést a tegnapi személyről?

– Még nem, de hidd el, jó okom volt rá, hogy…

– Ha még nem jöttél volna rá, Mónika – Molnárné hangja kimért volt –, itt szabályok vannak, amiket be kell tartani.

Steinhardt elhallgatott. Nem tetszett neki, ahogy Molnárné kihangsúlyozta az „itt” szót. Pontosan tudta, mire akar utalni.

– Ha megírtad volna a jelentést, nem kellett volna magyarázkodnom kora reggel – mondta hidegen a főosztályvezető.

– Éppen erről akartam beszélni – kezdte újra Steinhardt bátortalanabbul.

– Az eltűnt személyt azonosították tegnap éjjel. A kollégák viszont nem találták meg a mi összefoglaló jelentésünket. Szerencsére Benkő százados pótolni tudta a te hanyagságodat.

Steinhardt nem törődött az epés megjegyzéssel.

– Hogyhogy azonosították? Nem volt nála semmilyen irat.

– A csepeliek felvitték az adatokat a rendszerbe, és a szentendrei kapitányságról jelezték az egyezést. A fiú tavaly november elején tűnt el Pomázról.

Néhány héttel azután, hogy a másikat kivetette a Duna a Vízibástyánál.

– Jobb, ha tőlem tudod, hogy fegyelmi eljárást indítok – közölte Molnárné, és levette a szemüvegét. Varjúarca még szigorúbbnak tűnt.

– Azért késtem a jelentéssel, mert összevetettem a megtalált személy jellemzőit néhány korábbi esettel, és kilenc esetben egyezést találtam. Arra gyanakszom, hogy ezek az esetek összefüggenek, és talán jó lenne jelzéssel élni az Életvédelem felé.

Molnárné bólintott egyet, és az iroda falára tűzött körözési fotókra pillantott. Amikor megszólalt, hangja károgásra emlékeztetett.

– Innen fúj a szél?

– Nem fúj sehonnan – nyögte Steinhardt. – Szerintem nem szabadna figyelmen kívül hagyni, hogy…

– Elég. – Molnárné egy kézmozdulattal a másikba fojtotta a szót. – Erről nem akarok hallani többet. Leléphetsz.

– Ha jól tudom, a vonatkozó eljárási rend szerint az eltűnt személy előtalálása után huszonnégy óra áll rendelkezésre a jelentés megírásához. Addig még van két óra. Emiatt nem indíthatsz fegyelmit.

A levegő megsűrűsödött a kis irodában. A feszültség tapinthatóvá vált, ahogy Molnárné lehunyta a szemét.

– Ismertem apádat – mondta szinte suttogva. – Jobb, ha felfogod, hogy csak miatta vagy még rendőr. Innentől kezdve azonban nem véd meg.

– Nem kell belekeverni apámat. – Steinhardt hangja elcsuklott.

Molnárné egy ideig szótlanul méregette.

– A fegyelmit a körözési rendszerben történt jogosulatlan kereséseid miatt indítom. Az előbb pedig utasítottalak, hogy leléphetsz.

Steinhardt szinte kibukott a szürke szőnyeggel borított folyosóra. Gyomra megfájdult, öklendezni kezdett. Remegő lábakkal botorkált el a liftek melletti kék ballonhoz, és vizet engedett magának. A hideg kortyok valamelyest megnyugtatták. A műanyag pohár aljából az arcába öntötte a maradék vizet, és a saját irodája felé indult. Nem számított ennyire ellenséges lépésre Molnárnétól, meglepte a támadó hangnem. Az sem volt világos, honnan tudta ilyen hamar, hogy keresett a rendszerben. Lehet, hogy az akták sarkában lévő furcsa jelzés miatt?

Két választása maradt. A szolgálati utat megkerülve jelzi a dolgot az életvédelmiseknek, vagy hagyja az egészet, és még jobban meghúzza magát. Szíve szerint azonnal lerohant volna az ötödikre, de mióta Budai alezredest felmentették, nem ismert szinte senkit az osztályon. A végén ugyanúgy járna, mint Molnárnéval.

Dühösen fújtatva dobta le az iratokat az asztalra.

– Kidobott, igaz? – Szemközt Gulyás épp egy kolbászos szendvicset tömött az arcába. – Megpróbáltad elmondani neki, hogy egy sorozatgyilkosba botlottunk, de le se szarta.

– Mi közöd hozzá? – sziszegte Steinhardt. Nem szándékozott a férfin kitölteni a dühét, de ha a másik tovább provokálja, nem fogja vissza magát.

Gulyás letette a szendvicset, és a fogát kezdte piszkálni.

– Megvan a fiú szüleinek címe. Arra gondoltam, esetleg beszélhetnénk velük.

Steinhardt megmerevedett. Hirtelen megszólalni sem tudott. Nem kedvelte Gulyást. Amióta együtt dolgoztak, a férfi folyamatosan zrikálta, és minden feladatot rásózott. Nem tudta mire vélni mostani magatartását, de ezek szerint van egy harmadik választása is.

– Miért segítesz nekem? – nyögte végül.

– Nem mindegy neked?

Steinhardt kérdő tekintetére Gulyás elővett egy fogpiszkálót, aztán hosszú ideig csak forgatta az ujjai között. Végül felállt, és a hátára dobta a bőrdzsekijét.

– Megyünk vagy sem?

– Azt kell megtudnunk, mi köti össze őket.

Délután lett, mire Pomázra értek. Steinhardt javaslatára csak a munkaidő után indultak el, hogy ne keltsenek feltűnést. A körözésfelügyelet állományának tagjai nem nyomozhattak, ezért úgy ítélte meg, azzal, hogy elmennek az áldozat szüleihez, máris pengeélen táncolnak.

Áldozat.

Amióta a számítógép monitorján megjelent a kilenc név, áldozatként gondolt rájuk.

Egy láthatatlan, ördögi gyilkos áldozataira.

A Királyerdőnél talált fiút Horváth Szilárdnak hívták. A szülei házához Szentendre felől az első utcán kellett balra kanyarodni Pomázra. Legalább harminc éve épült kétszintes, kétlakásos társasházak sorakoztak a szűk betoncsík két oldalán megtermett nyárfák és hatalmas, gazos bokrok között.

– Azonkívül, hogy megölték őket? – kérdezte Gulyás. A férfi szokásával ellentétben néma maradt egész úton, ami csak fokozta Steinhardt rosszkedvét. A tavaszi délután egyébként sem tűnt barátságosnak, az erőtlen nap többször elbújt a felhők mögé, és mikor előbukkant, hideg, fehér sugaraival orvul belevilágított a szemébe.

– Nem hiszem, hogy találomra választja ki őket. Kell lennie valami kapcsolatnak.

Szürke betonelemekből épített, idősebb ház előtt álltak meg. A fehér redőnyök az összes ablakon leeresztve próbálták távol tartani a hívatlan látogatókat.

– Talán most megtudunk valamit. – Gulyás kezdett visszatérni régi, faragatlan önmagához. – Mondjuk, én biztos nem laknék itt.

Steinhardtnak háromszor is csengetnie kellett, mire egy üveges tekintetű férfi ajtót nyitott. Amikor meglátta a felmutatott rendőrigazolványt, behunyta a szemét.

– Sosem lesz vége, ugye?

– Gondolom, a kollégák jártak már itt a mai nap folyamán.

– Persze, ők is. – A férfi lemondóan bólintott, majd intett, hogy menjenek be. – Mire várnak? Essünk túl rajta.

A fából készült lépcsősor kékre festett falú, sötét nappaliba vezetett, melynek közepét hatalmas kanapé foglalta el. Steinhardt figyelmét nem kerülte el a helyiség különböző pontjain kirakott, vidám kisfiút ábrázoló fénykép. Kisírt szemű, zsebkendőt markoló nő sietett elő. Fakó haja a vállát verdeste.

– Megint a rendőrök, Szabolcs? – kérdezte alig hallhatóan.

– Nem akarunk zavarni, csak pár kérdést szeretnénk feltenni Szilárddal kapcsolatban – kezdte Steinhardt, miután helyet foglalt a szülők mellett a kanapén. Gulyás az ablakhoz lépett, és felhúzta a redőnyt, így némi fény váltotta fel a félhomályt.

– A másik fickó is ugyanezt mondta – mondta rezignáltan az apa.

– Milyen másik fickó?

– Nemrég ment el. Azt mondta, az ügyészségtől jött. Igazolványt is mutatott.

Steinhardt fejében megszólaltak a vészcsengők. Az ügyészségtől senki nem szokott kijönni egy vízbe fúlt halott kisfiú miatt. Főleg nem egyedül.

Lehet, hogy a gyilkos volt?

Honnan tudta, hogy megtalálták a holttestet?

– Nem mondta a nevét?

– Mondta, de már nem emlékszem.

Steinhardt Gulyásra pillantott, aki most az ablakkal szemközti szekrénysorhoz lépett, és nyitogatni kezdte a szekrényeket.

– Mit csinál? – kérdezte megrökönyödve az apa.

– Ja, bocs. – Gulyás visszalépett az ablakhoz, elővett egy Snickerst a zsebéből, és csámcsogva enni kezdte.

Steinhardt feszült maradt, de hiába próbálta megtudni a szülőktől, hogy pontosan mire volt kíváncsi az ismeretlen, nem nagyon tudtak segíteni. Úgy tűnt, a szokásos rendőrségi rutinkérdéseket tette fel a kisfiú eltűnésével kapcsolatban.

– Tudnak valamit arról, mi történt Szilivel?

Steinhardt lehajtotta a fejét. Talán mégsem volt jó ötlet idejönni. Ezek az emberek hónapokig reménykedtek, hogy a fiuk hazatér, ma reggel óta viszont azzal kellett szembenézniük, hogy halott. Nem volt gyereke, de nőként hirtelen átérezte az anya fájdalmát. Gombóc volt a torkában, és elöntötte a bűntudat, amiért betolakodott ezeknek az embereknek a gyászába. Néhány pillanatig csak Gulyás csámcsogását lehetett hallani.

– Tudja, a nejemnek sokkal jobban fáj, hogy nem tudjuk, mi történt a fiunkkal – mondta Horváth Szabolcs halkan. – Bántották? Félt? Nem voltunk vele…

– Szabi – tette rá a nő a kezét a férfi térdére. – Erre nem kíváncsiak.

– Megnézhetnénk a szobáját? – kérdezte Steinhardt. A férfi összeszorított szájjal bólintott, és arra mutatott, ahol feljöttek. A lépcső másik oldaláról egy ajtó nyílt, amit eddig észre sem vettek.

– Maguk hol alszanak? – Gulyás a zsebébe gyűrte a csokoládé papírját.

Horváth Szabolcs a nappali túloldala felé intett a fejével. Steinhardt egyetlen pillanat alatt felmérte a gyerekszoba és a szülői háló közötti távolságot.

Legalább hat méter.

A feljáró felé pillantott, ami a földszinten a bejárati ajtótól indult, és közvetlenül a kisfiú szobája mellett ért fel az emeletre. Steinhardt emlékezett, hogy a jelentésben az állt, Szilárd a saját szobájából tűnt el egy keddi napon. A család este lefeküdt, a szülők pedig másnap reggel már csak hűlt helyét találták. Az iratok viszont nem részletezték a ház helyiségeinek elrendezését. Ha a fiút elrabolták, a tettes gyakorlatilag tíz másodperc alatt bejuthatott a szobájába, és újabb huszonöt alatt elvihette úgy, hogy a szülei észre sem vették.

Steinhardt megborzongott.

Eddig valahogy nem tudatosult benne, hogy a sorozatgyilkos teóriához az is hozzátartozhat, hogy a láthatatlan elkövető elragadja a gyerekeket a családjaiktól. A rendőri jelentések azt sugallták, hogy a fiúk mind elszöktek otthonról, ezért alakulhatott ki benne az a gondolat, hogy a gyilkos csellengőkre vadászik. A barna lépcsősor előtt állva azonban ezt már kevésbé tartotta elképzelhetőnek.

Önkéntelenül a fiú szüleire pillantott.

Bántották?

Ha Szilárdot elrabolták, akkor legalább négy hónapon keresztül fogva tartották, mielőtt vízbe fojtották. Borzalmas képek nyomakodtak az agyába arról, hogy a fiú min mehetett keresztül.

– Találtak nyomot erőszakos behatolásra? – nézett Horváth Szabolcsra.

– Minden ajtó és ablak be volt zárva.

– Elképzelhető, hogy Szilárd elszökött itthonról?

– Nézze, máson sem járt az agyunk az elmúlt hónapokban – mondta szomorúan a férfi. – De egészen ma reggelig semmi nem volt biztos.

Szilárd szobája pont olyan volt, amilyennek egy tízéves szobáját elképzeli az ember. A sarokban íróasztal olvasólámpával és tankönyvekkel, egy versenyautó alakú ágy, egy ruhásszekrény, amelynek az ajtajára színes matricákat ragasztottak, egy állvány, amelynek polcain sakk-készlet, képregények, dvd-k és társasjátékok sorakoztak. A földön egy játékkonzol és a hozzá tartozó két irányító hevert.

– Szili imádott iskolába járni. – Az anyja fakó tekintettel támaszkodott a Vasembert ábrázoló poszterekkel teli falnak. Szaggatottan beszélt, majdnem suttogott. – Szinte minden fakultáción részt vett a sakktól a biológiáig. Nagyon sok barátja volt. Már az óvodában odavolt a közösségért, ezért is írattuk a Rákócziba. Szentendre nincs messze, és előfordult, hogy már egyedül ment reggel busszal. Egy ideig sokan telefonáltak, írtak, sőt, néhányan még el is jöttek. Szerettek volna segíteni. Aztán csak mi maradtunk.

– Nem találtak semmi gyanúsat? – kérdezte Gulyás, és résnyire nyitotta a szekrény ajtaját. – Valami furcsát. Bármit, ami eltért a megszokottól.

Az anya nem válaszolt, tekintete a semmibe révedt. Horváth Szabolcs Gulyás mellé lépett, és finoman eltolta a fia szekrényétől.

– Volt valami, amit csak pár nappal később vettünk észre – mondta aztán halkan. – Eltettem, de most már biztosan tudom, hogy nem fontos.

Az íróasztalhoz lépett, és a legfelső fiókból kivett valamit.

– Nem igazán tudom most sem hova tenni, de ez nem Szilárdé. A fiam ágya alatt találtuk, a fal mellé volt beesve.

Steinhardt döbbenten pillantott Gulyásra, aki elfehéredve állt a szekrény mellett. Úgy érezte, jéghideg karmok kaparásszák a szívét.

Félt?

Biztos volt benne, hogy igen. Most már azt is tudta, hogy a fiút elrabolták, és hónapokig fogva tartották, mielőtt meghalt.

Horváth Szabolcs egy tizenöt centiméter hosszú, szürke madártollat tartott a kezében.

Zalán már körülbelül húsz perce körözött a Fővárosi Törvényszék Markó utcai épülete melletti utcákban. A monumentális XIX. századi paloták árnyékában minden négyzetcentiméternyi hely foglalt volt. Az autók néha olyan szorosan álltak egymás mögött, mintha összenőttek volna. Budapest belvárosában napközben nem lehetett parkolóhelyet találni, de most mintha még nagyobb lett volna a zsúfoltság, A szűk egyirányú utcák mindkét oldala tele volt gépkocsival.