DR. STEVEN R. GUNDRY

ÉS JODI LIPPER

A BÉL-AGY
PARADOXON

A mikrobiom szerepe a mentális jóllétünk
és az egészségünk megőrzésében

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steven R. Gundry, MD with Jodi Lipper
The Gut-Brain Paradox – Improve Your Mood, Clear Brain Fog,
and Reverse Disease by Healing Your Microbiome

Published by arrangement with Harper,
an imprint of HarperCollins Publishers

Copyright © 2025 by Steven R. Gundry, MD

Ez a könyv az egészség megőrzésére irányuló tanácsokat és információkat közöl, így nem helyettesíti az orvosi vagy más egészségügyi szakember javaslatait, csupán azok kiegészítésére szolgálhat. Amennyiben tudja vagy gyanítja, hogy egészségügyi problémával küzd, ajánlatos kikérnie kezelőorvosa tanácsát, mielőtt bármilyen kezelést alkalmazna vagy bármilyen egészségügyi programot követne. A szerző minden elvárható erőfeszítést megtett, hogy meggyőződjön a kötetben foglalt információk hitelességéről a megjelenés időpontjában. A HarperCollins kiadó és a szerző elhárítanak maguktól mindennemű felelősséget a jelen műben javasolt módszerek alkalmazásának esetleges egészségügyi következményeit illetően.

Jacket design by Olivia McGiff

Jacket images © Syuzanna Guseynova/Getty Images

Hungarian edition © Open Books, 2025

Hungarian translation © Hegedűs Péter, 2025

Fordította Hegedűs Péter

A magyar szöveget szakmailag ellenőrizte Dr. Gombár Szofi

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Györe Bori

Olvasószerkesztő Csémi Judit

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-579-3

Hippokratésznek, akinek híres mondása szerint „minden betegség a bélben kezdődik”.

Dr. Semmelweis Ignác Fülöpnek (1818–1865), amiért volt mersze kétségbe vonni egyetemi orvosprofesszorainak véleményét a Bécsi Általános Kórházban a gyermekágyi láz okával kapcsolatosan, ami akkoriban a vezető halálozási oknak számított a szülő nők körében. Semmelweis a baktériumok felfedezését megelőzően helytállóan állapította meg, hogy az édesanyákat azért viszi el a gyermekágyi láz, mert a szülészorvosok nem fertőtlenítik a kezüket megfelelőképpen az egyes esetek között, és sikerrel alkalmazta a klórmeszes kézmosás módszerét az orvosok és orvostanhallgatók körében. Gyakorlatát kollégái határozottan elutasították.

Meglátásaiért sarlatánnak bélyegezték, Budapestre toloncolták, elmegyógyintézetbe zárták, és végül halálra verték.

Tizenöt évvel később, miután felfedezték a baktériumokat, Semmelweis korszakalkotó felismerése bizonyítást nyert, és a tudós orvost szerte a világon az antiszepszis atyjaként ismerték meg! Nyugodjék békében.

A tudomány a kísérletezésen alapul, abbéli hajlandóságunkon, hogy kétségbe vonjunk egy bevett dogmát, és elfogulatlan szemmel tekintsünk a világmindenségre, hogy végre olyannak láthassuk, amilyen valójában. Ekként a tudomány műveléséhez gyakorta bátorság szükségeltetik – legalábbis annyi kurázsi, amivel megkérdőjelezzük az elfogadott tanokat.

Carl Sagan

Tartalom

Bevezetés – „A táplálékod legyen az orvosságod!”

1. fejezet – Káposztalé a fejben

2. fejezet – A manipulált agy

3. fejezet – Az éhségérzet félrevezet

4. fejezet – Az adag teszi a mérget

5. fejezet – A mikrobiomunk öregebb nálunk

6. fejezet – A függő mikrobiom

7. fejezet – A mentális egészség és a bélrendszer

8. fejezet – A neuroinflammaging és a bélrendszer

9. fejezet – Mit együnk, és mit ne a bél-agy paradoxon program(ok) szerint

10. fejezet – Mikor és mit együnk a bél-agy paradoxon program(ok) szerint

11. fejezet – A csirke és a tenger gyümölcsei (A bél-agy paradoxon módosított húsevő étrendje)

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

BEVEZETÉS

„A táplálékod legyen az orvosságod!”

Nagyjából egy éve felkeresett klinikámon egy hatvankét éves hölgy, aki öt éve szenvedett Parkinson-kórban, és mindaddig semmiféle tüneti enyhülést nem tapasztalt. Mire eljutott hozzám és segítséget kért, egészen eluralkodott rajta a kétségbeesés. Korábban, mielőtt jelentkeztek volna nála a Parkinson-kór tünetei, kitűnő kondíciónak örvendett – többször is lefutotta a maratont –, ám ekkorra a betegség jellegzetes tünetétől, erős remegéstől szenvedett.

A gyógyszerek, melyeket a neurológusok felírtak neki, mit sem segítettek, és a tünetei egyre rosszabbodtak. Amikor felkeresett, az egyensúlyérzéke olyannyira megromlott, hogy járni is alig tudott. Látogatása során mindvégig mozdulatlanul ült a székében, eltompultan és kifejezéstelen arccal – a jelenséget „Parkinson-maszknak” is nevezik. Mivel a beszéde akadozott, többnyire a férje vitte a szót.

Elvégeztettem a szokásos laborvizsgálatokat, majd a kutatási eredményeimen alapuló étrendet és táplálékkiegészítő kúrát javasoltam. Az asszisztensem fél évvel később a telefonos utánkövető konzultáció során megtudta, hogy a hölgy némi javulást tapasztalt az állapotában. Újabb hat hónap elteltével, vagyis egy teljes évvel az első találkozásunkat követően páciensem belépett ugyanabba a rendelőbe, ahol az első alkalommal fogadtam.

Úgy festett, mintha kicserélték volna. Első pillantásra a szó szoros értelmében azt hittem, hogy egy másik ember lépett be a rendelőbe. Azt hittem, valaki eltévesztette az ajtót. De ő volt az! Széles mosollyal az arcán telepedett le a székbe, és a remegésnek nyoma sem volt. A férje hozzám lépve átölelt és meglapogatta a hátam, s csak utána foglalt helyet páciensem mellett.

– Köszönöm, doktor úr, hogy visszaadta nekem a feleségemet! – kiáltott fel könnyes szemmel. – Végre megint ugyanaz a lány, akit feleségül vettem. És újra fut minden áldott nap…, alig bírok vele lépést tartani!

Hamarosan mindhármunk szeméből peregtek a könnyek, és újra meg újra összeölelkeztünk – a házaspár nem győzött eleget hálálkodni. Én azonban biztosítottam őket arról, hogy korántsem vagyok csodadoktor. Mindössze egy étkezési és táplálékkiegészítő programot szolgáltattam, s a valódi csodát páciensem maga tette. És fantasztikus betegeim nap mint nap produkálnak ehhez fogható bravúrokat.

Nemrégiben egy másik páciensem, ezúttal egy középiskolás diáklány állapotában hasonlóan figyelemreméltó fordulat következett be. Eredményes sportoló volt, mielőtt jelentkezett nála a mozgászavar és a poszturális ortosztatikus tachycardia szindróma (POTS), amitől a beteg elszédül felálláskor. Amikor felkeresett, csak járókerettel tudott menni. Egyben bipoláris zavart és rögeszmés-kényszeres személyiségzavart is diagnosztizáltak nála. Tizenéves létére kénytelen volt otthagyni az iskolát, és súlyos testi-lelki gyötrelmeken ment keresztül.

Akárcsak Parkinson-kóros betegemnek, a laboreredményei alapján neki is ugyanezt a programot javasoltam. Nem telt el egy hónap, és már csak botra volt szüksége a járáshoz, és kiszámíthatatlan viselkedése is normalizálódott. Egy év elteltével pedig eldobta a botot, visszatért a régi középiskolájába, sőt újra sportolt. Elképesztő változás állt be az állapotában. Olykor ugyan még mutatkoznak nála a rögeszmés-kényszeres zavar jelei, ám a korábbinál sokkal enyhébben. A közelmúltban elszánt sárgarépakúrába kezdett – temérdek répát ropogtatott el nap mint nap. Én pedig csak azt mondhattam neki, hogy az ilyesfajta fixáció ellen semmi kifogásom nincs!

Kezeltem továbbá egy harmincas éveiben járó fiatalembert, aki évtizedek óta szenvedett drog- és alkoholfüggőségtől. Szó szerint legalább egy tucatnyi rehabilitációs központot végigjárt és terápiás programot végigcsinált a hosszú évek folyamán, de egyik sem vált be. Mivel mentális problémákkal küzdött, egy munkahelyen sem tudott megmaradni. A családtagjai persze magukon kívül voltak az aggodalomtól, hogy végül a függőség áldozata lesz. Azonban – többi páciensemhez hasonlóan – a programomat követve sikerült visszanyernie egészségét, hogy újra normális életet élhessen. Több éve józan, és nem él kábítószerekkel.

Mit szólnál, ha kijelenteném, hogy mindhárom fenti páciensemnél ugyanazt a terápiás programot alkalmaztam, melyet bárki könnyűszerrel elsajátíthat e könyvből? Valóban nehezen hihető, hogy egyetlen program, mely pusztán étrendi változtatásokat és bizonyos táplálékkiegészítőket ír elő, képes sikeresen kezelni ennyire eltérő egészségügyi problémákat.

Én viszont állítom, hogy mindez igaz, s ráadásul e három páciens egy és ugyanazon betegségben szenvedett! Épp csak arról van szó, hogy a kór mindhármuk esetében más-más tünetekben nyilvánult meg. A vizsgálataim igazolták, hogy a betegek (ahogyan jószerivel az összes páciens, akit kezelek) az áteresztőbél-szindrómával (más néven szivárgóbél-szindrómával), illetve diszbiózissal, vagyis a bélflóra egyensúlyzavarával küzdöttek. Ez és csakis ez okozta a tüneteiket. Ahogyan mindazoknak a betegeknek a szimptómáit is nagy valószínűséggel ugyanerre az alapproblémára vezethetjük vissza, akiknek szellemi kimerültség, ködös gondolkodás, különböző neurodegeneratív betegségek, mentális problémák, függőségek, illetve egyéb viselkedési vagy kognitív rendellenességek keserítik meg az életét.

Hogyan lehetséges ez? Nos, a beleinkben tenyésző mikrobák és az agyunk között egy hatalmas és hihetetlenül összetett kommunikációs rendszer működik. Ez első hallásra megint hihetetlennek hangzik, ám a rohamos gyorsasággal gyarapodó bizonyítékok egyértelműen arra mutatnak, hogy a mikrobáink kezében van az irányítás.

E rendszer mibenlétét és működését a későbbiek folyamán részletesen taglalom, de röviden arról van szó, hogy a mikrobák jelzéseket küldenek az agyunknak, melyekkel jelentős mértékben meghatározzák a gondolkodási folyamatunkat, a közérzetünket, sőt még a viselkedésünket is. Mikrobiomunk e kommunikációs rendszeren keresztül idéz elő idegrendszeri megbetegedéseket, sőt formálja személyiségünket és alakítja kedélyállapotunkat.[1] Mint a későbbiekben szó lesz róla, amikor a bélrendszerünk mikrobiomja egyensúlyát veszti, s a kórokozó „rossz bacik” veszik át az uralmat és kezdenek diktálni, annak az agyunk és egész szervezetünk egészsége látja kárát.

Előző könyveimben már kifejtettem, milyen igaza volt Hippokratésznak, amikor azt mondta, hogy minden betegség a belekben kezdődik. Miközben e könyvhöz végeztem kutatásokat arról, hogy miként befolyásolja a mikrobiomunk az agyműködésünket, jó néhány egészen elképesztő felfedezést tettem. Kutatási eredményeim alapján Hippokratész állítását azzal egészíteném ki, hogy a testi nyavalyákon kívül csaknem az összes mentális, kognitív, viselkedési, személyiség- vagy szokásalapú és neurodegeneratív probléma és zavar kialakulása is a bélrendszerünkben veszi kezdetét. A könyv hátralévő részében ezt az alaptételt szeretném bebizonyítani.

Hadd adjak némi előzetes ízelítőt azokból az észbontó kutatási eredményekből, melyeket a továbbiakban meg fogok osztani e könyvben: kiderült, hogy az emberi viselkedést befolyásoló számos tényező, melyeket korábban semmilyen módon nem kapcsoltunk össze a bélrendszerünkkel, igenis szorosan összefügg vele. Az emberek évszázadok óta tisztában vannak vele, hogy a holdfázisok kihatnak a viselkedésünkre, ám álmunkban sem jutott volna eszünkbe, hogy a mikrobiomunkkal hozzuk összefüggésbe a jelenséget. Noha sok szakíró puszta babonaságként veti el a Holdhoz kötődő hiedelmeket, emlékszem, hogy amikor hajdan a sürgősségi osztályon dolgoztam, teliholdas éjszakákon folyton zsúfolásig telt a váró. Ilyenkor megszaporodik a közlekedési balesetek száma is. [2] De még a bipoláris zavarban szenvedő páciensek hangulatingadozásai is a Hold fázisait tükrözik. [3]

Sosem értettük, hogy milyen mechanizmusok állhatnak a Hold viselkedésmódosító hatásának hátterében. Sokan annak tudták be a jelenséget, hogy az ember alvásmintázata is változik a holdciklus során. [4] Logikus, nem? A fáradt sofőr nagyobb valószínűséggel okoz közlekedési balesetet. És meglehet, hogy a kimerült bipoláris pácienseknél is nagyobb gyakorisággal jelentkeznek a szélsőséges hangulatváltások.

De vajon pontosan miként befolyásolja a Hold az alvásunk minőségét? Bármilyen hihetetlenül hangzik is, a mikrobiomunknak megvan a saját cirkadián ritmusa! Több van bizonyos baktériumokból a nap bizonyos szakaiban. Persze a bacik nem látják a Holdat, ám égi kísérőnk tömegvonzása éppúgy kifejti hatását rájuk (és a cirkadián ritmusukra), ahogyan az árapályt is előidézi. [5] És amint látni fogod, a mikrobiom változásai – okozza őket akár a Hold, akár egyéb tényező – közvetlenül befolyásolják a kedélyállapotunkat, a viselkedésünket, a mentális egészségünket, és még sok egyéb élettani jelenséget.

Sajnálatos módon nyugati étrendünk és méreganyagokkal teli környezetünk tönkretették a mikrobiomunkat – hogy a fertőtlenítésmániánkat, melynek az egészségünk megőrzéséhez nélkülözhetetlen baktériumfajok is áldozatul esnek, ne is említsük. Ez az oka annak, hogy csaknem minden páciensemnél kimutatható a szivárgó bél és a diszbiózis. És ennek tulajdoníthatjuk a neurodegeneratív betegségek, mentális problémák és egyéb nyavalyák esetszámának aggasztó ütemű növekedését is.

A jó hír az, hogy a beleinkből eredő mentális és idegrendszeri problémákat igenis képesek vagyunk feltartóztatni, visszafordítani, orvosolni, sőt megelőzni a bélrendszerünk szintjén. Korábban említett pácienseimhez hasonlóan mi magunk is drámai változások tanúi lehetünk a kognitív folyamataink és a mentális egészségünk terén, mihelyt sikerül visszaállítanunk a mikrobiomunk egyensúlyát, és kezdjük megtapasztalni, milyen is az, amikor a bélrendszerünkből a megfelelő üzenetek érkeznek az agyunkba. Az eredmény élesebb elme, egészségesebb szokásrendszer, jobb közérzet és a neurodegeneratív tünetek visszahúzódása.

E könyv információinak némelyike éppúgy sokként éri majd az olvasót, ahogyan annak idején nekem is megrázkódtatást okozott. Eme értesülések hatására kénytelenek vagyunk átértelmezni, hogy mit jelent emberi lénynek lenni, s hogy miért cselekszünk, érzünk és gondolkodunk úgy, ahogyan tesszük. Én úgy vélem, a felismerés, miszerint az agyunk nagymértékben a mikrobiomunk irányítása alatt áll, nagymértékben felszabadító és megnyugtató is. Hiszen így többé nincs okunk szégyenkezni a függőségeink vagy agyműködésbeli eltéréseink miatt. Ezek egyike sem a mi hibánk.

Ahogyan az sem, hogy akaratlanul kiirtottuk a mikrobákat, melyek nélkülözhetetlenek az egészséges agyműködéshez. Egyszerűen arról van szó, hogy félretájékoztattak bennünket. Ahogyan Maya Angelou mondotta: „Csináld azt, amit tudsz, amíg jobban nem tudod. Aztán amikor már jobban tudod, jobban fogod csinálni.” Hiszem, hogy eddig igyekezted azt tenni, ami tudomásod szerint a legcélravezetőbb volt. És mire a könyv végére érsz, többet fogsz tudni, és jobb döntéseket hozhatsz.

E kötetben először is felfedezzük, hogy milyen elképesztő utakon-módokon szabályozza a mikrobiom az agyunkat. Azután alaposabban szemügyre vesszük, hogyan vezethet a diszbiózis és a szivárgó bél olyan gyakori mentális problémákhoz, amilyenek a függőségek, a különféle pszichiátriai zavarok és neurodegeneratív megbetegedések. Végezetül pedig két étkezési tervet találsz majd a könyvben, és saját egyéni célkitűzéseidnek megfelelően választhatsz közülük, hogy helyreállítsd mikrobiomod egészségét, és az agyad ismét egészségesen, energikusan és ragyogóan működjön.

Itt az ideje, hogy jobban csináljuk! Vágjunk is bele!

1. FEJEZET

Káposztalé a fejben

Bármilyen különösen hangzik is, az 1800-as években a leghevesebb „celebviták” két francia vegyész, nevezetesen Louis Pasteur és Antoine Béchamp (illetve munkatársa, Claude Bernard) között dúltak. Valószínűleg csak egyikükről hallottál, ami látszólag azt jelenti, hogy ő „nyert”. Ez igaz is, ám a teljes történet ennél jóval árnyaltabb.

Pasteur és Béchamp a kórokozókon, más néven mikrobákon vagy mikroorganizmusokon kaptak hajba. Amint azt mindnyájan tudjuk, ezek parányi, puszta szemmel nem is látható élőlények, például baktériumok, vírusok, gombák, archeák és protiszták. E mikroorganizmusok létének tényét illetően egyetértettek, de abban már kevésbé tudtak megállapodni, hogy melyikük fedezte fel a mikrobákat, és derített fényt az erjedési folyamatokban játszott szerepükre. Nézeteltérésük fő oka azonban az volt, hogy a mikrobák objektíve hasznosak vagy károsak.

Pasteur véleménye szerint, és ezt később tényként fogadta el mindenki, a mikrobák károsak az emberi szervezetre. Találmányával, a pasztörizálási eljárással, mely halhatatlanná tette a nevét, sikerült részlegesen sterilizálnia (csíramentesítenie) a tejet. A hőkezelés során a mikrobák elpusztultak, ami biztonságossá tette a tejfogyasztást. Azonban Pasteur még egy lépéssel továbbment, és váltig állította, hogy a kórokozókat ki kell irtanunk, ha meg akarjuk őrizni az egészségünket. Ez az álláspont a kórokozó-elméletként vált közismertté, amin a modern nyugati orvostudomány alapul.[1]

Az emberiség Pasteur kora óta temérdek erőfeszítést tett a kórokozók kiirtására – más néven a fertőtlenítésre vagy csíramentesítésre –, hogy megelőzze és gyógyítsa a különböző betegségeket. Gondoljunk csak a kézfertőtlenítő szerekre, melyeket a legtöbbünk magával hord a táskájában, vagy épp a legutóbbi antibiotikumra, amit az orvosunk felírt. Sportot űzünk társadalomként a mikrobák pusztításából. És persze bizonyos baktériumok, például az E. coli és a szalmonella valóban kórokozók, s így tényleg jobban járunk, ha irtjuk őket. Ennek dacára Pasteur kórokozóelmélete csupán részben helytálló, és riválisa, Béchamp ezzel pontosan tisztában volt.

Béchamp úgy érvelt, hogy önmagában véve a legtöbb mikroba nem jelent egészségügyi kockázatot, s hogy kizárólag akkor idéznek elő kóros állapotot, amikor felborul az „élőhelyük” egyensúlya, és a gazdaszervezet fogékonnyá válik a betegségre. Magyarán szólva a mikroorganizmusok csak akkor képesek megbetegíteni minket, ha olyanok a körülmények a testünkben, hogy túlzottan elszaporodhatnak. Béchamp meg volt győződve arról is, hogy a fertőtlenítés egyrészt képtelenség, másrészt szörnyen veszedelmes. Úgy vélte, hogy a mikrobák az emberi szervezet – és minden egyéb élőlény – nélkülözhetetlen alkotóelemei.[2] Sajnos érvelése csak keveseket győzött meg. (Pasteur ragyogó előadó volt, és 1863-ban még III. Napóleon támogatását is elnyerte, amikor „bebizonyította”, hogy a bor „megromlik” a baktériumfertőzéstől.)

A 2007-ben beindított, tíz évig tartó Humán Mikrobiom Projekt eredményeinek fényében már tudjuk, hogy nemcsak Pasteurnak, hanem Béchamp-nak is igaza volt. Nap mint nap megdöbbentő felfedezések születnek arról, hogy hányféle különböző mikroba él a szervezetünkben és a környezetünkben, arról nem is beszélve, milyen bonyolult módon befolyásolják e parányi élőlények óriás gazdaszervezeteik, az emberek egészségi állapotát és viselkedését. A testünkön és a testünkben élő mikrobák, melyek összessége a holobiom, zömmel a bélrendszerünkben élnek. A belekben található élőlényeket mikrobiomnak hívják. Ám a testünk egyéb részeinek is megvan a maguk mikroba-életközösségük.

Ezek a mikroorganizmusok elválaszthatatlanok tőlünk. Meg merném kockáztatni a kijelentést, hogy a holobiomról szerzett ismereteink alapján át kellene értelmeznünk, kik és mik is vagyunk mi, emberi lények. Vajon valóban magányos individuumként létezünk, vagy inkább szimbiotikus életközösségek vagyunk, melyeket emberi és mikrobasejtek elegyei alkotnak? Ha azt gondolod, az előbbi meghatározás a helytálló, remélem, mire végigolvasod ezt a könyvet, megváltozik a véleményed – sőt remélem, hogy sok mindenről másként fogsz gondolkodni.

A holobiom

Kezdjük a számadatokkal. Manapság úgy véljük, hogy a szervezetünk sejtjeinek mintegy a fele emberi, a másik fele pedig mikrobiális.[3] A baktériumok a teljes testtömegünk körülbelül 1–3 százalékát teszik ki, és ekként a test legnagyobb szétszórtan elhelyezkedő szervrendszerének számítanak, mely az anyagcsere tekintetében legalább annyira aktív, mint a máj. Egyedül a bélrendszerünk mikrobiomja legalább százbillió baktériumot tartalmaz, melyek több mint tízezer különböző fajhoz tartoznak, s rajtuk kívül közelebbről egyelőre meghatározatlan számú vírus, gomba és egyéb mikroba is hemzseg a beleinkben.

A szájüregünknek is van saját biomja hétszáz baktériumfajjal, a bőrünk baktériumközösségéhez pedig ezernél is több faj tartozik. Az igazat megvallva testünk minden olyan részében nyüzsögnek a baktériumok, amely összeköttetésben áll a külvilággal, köztük a tüdőnkben, a tejcsatornában, a vaginában, a méhben, a húgyvezetékben és a prosztatában. Mindezeknek a szerveknek megvan a saját külön mikrobiomjuk, melyek mikrobafajai összesen mintegy hárommillió gént tartalmaznak, miközben az emberi génállomány alig huszonháromezer génre korlátozódik.

Bizony, a testünkben sokkal-sokkal több baktériumgén rejlik, mint ahány emberi. Ha most egy kicsit kiborultál, szólok, hogy ez még semmi. Testünk olyan részeiben is bizonyíthatóan baktériumok élnek, amiket eddig sterilnek hittünk. Például az egészséges emberi vérben,[4] és a kutatók nemrégiben felfedezték, hogy az agynak is megvan a maga külön mikrobiomja.

Igen, baktériumokat, azaz baktérium DNS-t találtak egészséges emberek és egerek agyában. Ezek egyébként érdekes módon olyan fajok képviselői, melyek a bélrendszerben gyakran előfordulnak.[5] A kérdés adja magát: vajon ezek a baktériumok eleve az agyunk lakói, vagy valamiképpen a beleinkből kerültek át a felsőbb régiókba? Erről később még szó lesz.

Nem sértésnek szántam a fejezet címét. Nagyon is szó szerint értettem, hiszen a káposzta erjesztett leve igencsak gazdag jótékony baktériumokban – ahogyan az agyunk is! A könyvből egyértelműen kiderül majd, hogy a mikrobák nem egyszerűen bennünk élnek, elárasztva a beleinket, a vérünket és az agyunkat, hanem nagyban irányítanak is bennünket – hatalmas szerepet játszanak a személyiségünk kialakulásában, befolyásolják, hogyan gondolkodunk, érzünk és cselekszünk, milyen ételeket szeretünk, s hogy szenvedünk-e függőségektől, küzdünk-e mentális problémákkal, és áldozatul esünk-e neurodegeneratív folyamatoknak. Ha túlzásnak érzed mindezt, biztosítalak, hogy nem az.

Remélem, kezdesz rájönni, hogy a beleinkben tenyésző barátaink nem mind kártékonyak, sőt – hogy gyorsan eloszlassak még egy tévhitet – a szerepük sokkal szerteágazóbb az emésztés puszta megkönnyítésénél. De ha az emésztésről beszélünk, akkor is tisztában kell lennünk vele, hogy az egyes baktériumfajok rendkívül specializáltak. Egyesek közülük a keményítőt bontják le, mások a fehérjéket erjesztik meg. Megint mások vitaminokat, ásványi anyagokat és fehérjéket szállítanak szervezetünk ama pontjaira, ahol szükség van rájuk.

Amint a továbbiakban részletesen kifejtem, a beleinkben élő barátaink hangolják össze az endokrin rendszerünk (hormonrendszerünk), az idegrendszerünk (és így az agyunk), valamint a szerzett immunrendszerünk működéseit. A bél-agy tengely az a kétirányú kommunikációs csatorna, melyen keresztül a mikrobiomunk ezzel a három kiemelt fontosságú szervrendszerünkkel szoros és igen összetett kapcsolatban áll.[6]

A mikrobiomunk a bél-agy tengely igénybevételével szolgál értesülésekkel és hírekkel az immunrendszerünk számára. Amikor bármi behatol a testünkbe a külvilágból, beleinkben élő barátaink üzeneteket küldenek ki, utasítva az immunsejtjeinket, hogy indítsanak támadást, mert a behatoló ismeretlen, és fenyegetést jelenthet, amit esetleg már be is tudnak azonosítani, vagy le is állíthatják a riadót, mert ismerős, és biztonságosnak értékelik. Ám ha ezek a jelzések valamiért elakadnak, az jókora szervezetlenséghez vezet a szervezetünkben, és fejetlenséghez a fejünkben (elnézést a szóviccekért).

Kicsit filozofikusabban fogalmazva, a mikrobiom segít az immunrendszerünknek különbséget tenni az „én” és a „nem-én” (azaz a behatoló) között, illetve meghatározni, hogy a „nem-én” fenyegetést jelent-e a szervezetre, és meg kell-e támadni. Tehát a mikroorganizmusok, melyeknek a testünk otthont ad, és amelyek mondhatni a felderítőinkként szolgálnak, lényünk szerves részei, ugye? De elkalandoztam egy kissé…

Sajnálatos módon Béchamp-ot a saját korában sarlatánként könyvelték el, és a kórokozó-elmélet egyeduralomra tett szert. Így aztán az emberek máig hajlamosak figyelmen kívül hagyni holobiomunk roppant fontos szerepét, sőt egyenesen ellenségesen viszonyulnak a bennünk élő mikrobákhoz, kis barátainkhoz. Megfosztjuk őket a táplálékoktól, melyeken tenyészhetnének, sőt közvetlenül irtjuk őket háztartási tisztító- és fertőtlenítőszerekkel, kártevőirtókkal, s persze antibiotikumokkal és sterilizálási eljárásokkal.

És ezért hatalmas árat fizetünk a legkülönfélébb egészségügyi válságok és járványok formájában. Rengetegen írtak már a különböző tényezőkről, melyek hozzájárulnak a mentális egészségügyi krízis és az opioidválság{1} kialakulásához, az autizmus egyre gyakoribb diagnosztizálásához, illetve a demencia, a Parkinson-kór és az Alzheimer-kór terjedéséhez. Ebben a könyvben én konkrétan arra összpontosítok, miként kapcsolhatók össze ezek a jelenségek a mikrobiomunk károsodásával. Ahogyan Béchamp figyelmeztetett, tönkretettük belső környezetünket, és ennek most az agyunk látja kárát. Köszi szépen, Louis!

Más néven diszbiózis

De vajon mire is gondolt pontosan Béchamp, amikor a belső „környezetünkről” beszélt? Álljunk meg egy pillanatra, és használjuk „környezet” helyett az „ökoszisztéma” szót. Az Oxford szótár a biológia ama ágaként definiálja az ökológiát, mely a különböző élőlények egymáshoz és a fizikai környezetükhöz fűződő kapcsolatával foglalkozik. Mintha csak egy trópusi esőerdőről beszélnénk, igaz? Minden élőlény függ az összes többitől, legyen akár növény, rovar, gomba, madár vagy épp emlős – élőhelyükön, az ökoszisztémában ezer meg ezer szál fűzi egymáshoz őket. Nos, erre gondolt Béchamp a belső „környezet” kifejezéssel.

Tehát melyek azok az ökológiai körülmények, amelyek a gazdaszervezetet fogékonnyá teszik a betegségekre? Ma már jól tudjuk, hogy a normális agyműködést lehetővé tevő egészséges belső környezet a homeosztázis, vagyis a dinamikus egyensúly állapota, melyben az egymástól kölcsönösen függő alkotóelemek – esetünkben a különböző mikrobafajok – aránya stabil és állandó.

A két kulcskifejezés itt a „kölcsönös függés” és a „stabil”.

A belső környezet stabilitása

Állandó belső környezetről akkor beszélhetünk, ha a beleinkben élő kis barátaink összetétele és létszáma hosszú távon viszonylag stabil, és csekély ingadozást mutat.[7] Minél stabilabb a mikrobiomunk, annál hamarabb helyreáll az egyensúlya egy-egy rövid távú megborulást – például kórokozótámadást vagy antibiotikumkúrát – követően. Ez az oka annak, hogy míg egyeseket a fertőzések hosszú időre ágynak döntenek, mások egykettőre kilábalnak a betegségből. Nekik stabilabb a mikrobiomjuk, és ezért hamarabb képes visszanyerni az egyensúlyát.[8]

Ha – és ez egy fontos ha – a bélrendszered mikrobáinak összetétele megfelelő, a mikrobiomod kellőképpen stabil, és belső környezeted az egészséges homeosztázis állapotában van. Például ha egyik vagy másik baktériumfaj túlszaporodik, és a mikrobiomod általános stabilitását fenyegeti, az úgynevezett „kulcsfajok” megváltoztatják a környezeti feltételeket, hogy megnehezítsék a túlszaporodott fajok további reprodukcióját.[9]

Amikor például a Pseudomonas aeruginosa nevezetű baktérium elkezd túlszaporodni, a kulcsfajok ecetsavat választanak ki, ami hátráltatja az opportunista patogének, azaz a „rossz baktériumok” növekedését.[10] A mikrobiom stabilitása olyan fontos, hogy a kulcsfontosságú baktériumfajok csak azért léteznek, hogy ezt a feladatot ellássák.[11]

Az egysejtű élőlények is képesek érzékelni, reagálni és döntéseket hozni. Egyszóval „gondolkodnak”. Persze eszemben sincs azt állítani, hogy úgy „gondolkodnak”, ahogy mi. Az egysejtűeknek nincs agya, ám az intelligenciájuk ettől függetlenül egyenesen lenyűgöző! Még azzal is tisztában vannak, hányan tudnak elvégezni egy bizonyos feladatot, és képesek számontartani, megfelelő létszámban vannak-e jelen. E képességet nevezzük lokális denzitásérzékelésnek, és többek között ez stabilizálja a mennyiségüket.

A belső ökoszisztéma alkotóelemei kölcsönösen függnek egymástól

Barátaink, a bélben élő mikrobák szüntelenül együttműködnek és kommunikálnak egymással, hogy eredményesen végezhessék a munkájukat, vagyis hozzájáruljanak egészséged megőrzéséhez. Elvégre te vagy az otthonuk. A tested lakói azt akarják, hogy egészséges legyél. Ám mivel az egyes fajok kölcsönösen függnek egymástól, mikrobáink csak akkor képesek hatékonyan ellátni a feladatukat, ha sikerül megőrizniük sokféleségüket és a különböző fajtáik közti arányt.

Ahogyan a sokszínűség bizonyítottan javára válik az egyes embercsoportoknak, mivel a különbségek az eltérő szemléletmódok értékes keveredését teszik lehetővé, éppúgy nélkülözhetetlen a beleinkben élő közösségekben is. Az ökológusok a diverzitás különböző – például a Shannon- és a Simpson-féle – mutatóival értékelik egy esőerdő „egészségét”. Nem meglepő, hogy a sokszínű bélmikrobiom előfeltétele az emberi egészségnek és a hosszú élettartamnak.[12]

Miközben a mikrobák azon dolgoznak, hogy életben tartsanak minket és megőrizzék az egészségünket, erőteljesen támaszkodnak egymásra, és sokszor átadják egymásnak a stafétát, hogy egy másik faj fejezze be a feladatot, amit ők elkezdtek. Szemléletes példa erre az úgynevezett „kooperatív anyagcsere”. Ez az a jelenség, melynek során az egyik baktériumfaj anyagcsere-folyamatai közben termelődött vegyületek a másik faj egyedeinek táplálékául szolgálnak. Amikor aztán ezek a baktériumok megemésztik a szóban forgó vegyületeket, újabb olyan anyagokat állítanak elő, melyek értékes táplálékforrást jelentenek egy harmadik faj számára. Fantasztikus! Viszont ha egyik vagy másik kulcsfontosságú faj hiányzik a bélrendszerünkből, vagy csökken a létszáma, az egész rendszert az összeomlás fenyegeti. És valóban, a nem eléggé diverz mikrobiom az agy degenerációjával és sok más betegséggel áll összefüggésben.[13], [14], [15]

De mi a helyzet vajon azokkal a kórokozókkal, melyeket Pasteur olyan lelkesen pusztított? Ezek is részei lehetnek sokszínű mikrobiomunknak? De mennyire! Mint kiderült, az egészséges, stabil mikrobiom rosszfiúkat, sőt élősködőket is tartalmaz.[16] Béchamp tehát alapos okkal jelentette ki, hogy a kórokozók csak akkor jelenthetnek problémát, ha belső környezetünk egyensúlya megbomlik.

Noha kézzelfogható bizonyíték nincs a kezünkben, gyakorta rebesgetik, hogy Pasteur 1895-ben, a halálos ágyán fekve végül beismerte: „Bernard avait raison, le microbe n’est rien; le terrain est tout”, ami magyarul annyit tesz: „Bernardnak igaza volt, nem a mikroba a lényeg, hanem a környezet.”

Szeretem azt hinni, hogy ez az anekdota igaz, még akkor is, ha nincs jelentősége. Akkor már túl késő volt. A betegségek kórokozó-elmélete járványszerűen terjedt (már megint egy szójáték!), és olyan elfogadott lett, hogy már nem volt visszaút. Azóta pedig a hosszú évek során minden tőlünk telhetőt elkövettünk annak érdekében, hogy teljesen tönkretegyük belső környezetünket – egyaránt károsítjuk mikrobiomunkat a táplálékokkal és a különböző szerekkel, melyeket beviszünk a szervezetünkbe, a háztartási vegyszerekkel és azokkal az anyagokkal, melyekkel haszonnövényeink termőtalaját kezeljük.

Közel kétszáz évvel azután, hogy a közvélemény leírta Béchamp-ot és Bernard-t, kezdjük végre megérteni belső ökoszisztémánk jelentőségét és összetettségét. Manapság a mikrobiomunk egyensúlyának felborulását a bélrendszer diszbiózisának nevezzük, és elismerjük, hogy ez az állapot számos idegrendszeri, neurodegeneratív, pszichiátriai és egyéb betegség gyökere és forrása.[17]

Bernard-nak valóban igaza volt.

Jegyzetek

Bevezetés – „A táplálékod legyen az orvosságod!”

[1] Rees T.: Plastic Reason. University of California Press, Berkeley, CA, 2016.

[2] Sitar J.: K semilunárnímu zvýšení dopravní nehodovosti [A félhold-fázis hatása a közlekedési balesetek számának növekedésére]. Cas Lek Cesk. 1994. okt. 10. Vol. 133., No. 19., 596-598. Csehország, PMID: 7954673.

[3] Wehr TA.: Bipolar mood cycles and lunar tidal cycles. Mol Psychiatry, 2018. április, Vol. 23., No. 4, 923–931, doi: 10.1038/mp.2016.263. Epub 2017 Jan 24. PMID: 28115741; PMCID: PMC5524624.

[4] Vyazovskiy, Vladyslav V. – Russell G. Foster: Sleep: A Biological Stimulus from Our Nearest Celestial Neighbor? https://www.sciencedirect.com/science/article/pii/S0960982214005922 (Utolsó letöltés: 2025. 05. 30.)

[5] Risely, A. – Wilhelm, K. – Clutton-Brock, T. et al.: Diurnal oscillations in gut bacterial load and composition eclipse seasonal and lifetime dynamics in wild meerkats. Nat Commun, Vol. 12., No. 6017., 2021. https://doi.org/10.1038//s41467-021-26298-5 (Utolsó letöltés: 2025. 05. 30.)

1. fejezet – Káposztalé a fejben

[1] Cavaillon JM – Legout S.: Louis Pasteur: between myth and reality. Biomolecules, 2022;12:596., doi: 10.3390/biom12040596. (Utolsó letöltés: 2025. 05. 30.)

[2] Manchester KL.: Louis Pasteur, fermentation, and a rival. South African Journal of Science, 2007;103:377-380.

[3] Sender R. – Fuchs S. – Milo R.: Revised estimates for the number of human and bacteria cells in the body. PLoS Biol., 2016, Vol. 14., No. 8.:e1002533 doi: https://doi.org/10.1371/journal.pbio.1002533. (Utolsó letöltés: 2025. 05. 30.)

[4] McLaughlin RW. – Vali H. – Lau PC. et al.: Are there naturally occurring pleomorphic bacteria in the blood of healthy humans? J Clin Microbiol., 2002. december; Vol. 40., No. 12., :4771-5. doi: 10.1128/JCM.40.12.4771-4775.2002. PMID: 12454193; PMCID: PMC154583.

[5] Arabi, T. Z. – Alabdulqader, A. A. – Sabbah, B. N. et al.: Brain-inhabiting bacteria and neurodegenerative diseases: The ‘brain microbiome’ theory. Frontiers in Aging Neuroscience, 2023, 15. https://pubmed.ncbi.nlm.nih.gov/37927338/ (Utolsó letöltés: 2025. 05. 30.)

[6] Ironstone, P.: Me, my self, and the multitude: Microbiopolitics of the human microbiome. European Journal of Social Theory, 2019, Vol. 22., No. 3., 325–341. https://doi.org/10.1177/1368431018811330.

[7] Relman, D. A.: The human microbiome: Ecosystem resilience and health. Nutrition Reviews, 2012, No. 70., 1. függ., S2–9. https://doi.org/10.1111/j.1753-4887.2012.00489.x. (Utolsó letöltés: 2025. 05. 30.)

[8] Lozupone, C. A. – Stombaugh, J. I. – Gordon, J. I., et al.: Diversity, stability and resilience of the human gut microbiota. Nature 2012, Vol. 489., No. 7415., 220–230. https://doi.org/10.1038/nature1155 (Utolsó letöltés: 2025. 05. 30.)

[9] Bever, J. D. – Westover, K. M. – Antonovics, J.: Incorporating the soil community into plant population dynamics: The utility of the feedback approach. Journal of Ecology, 1997, Vol. 85., No. 5., 561–573. https://doi.org/10.2307/2960528. (Utolsó letöltés: 2025. 05. 30.)

[10] Tony-Odigie, A. – Dalpke, A. H. – Boutin, S. et al.: Airway commensal bacteria in cystic fibrosis inhibit the growth of P. aeruginosa via a released metabolite. Microbiological Research, 2024, No. 283., 127680. https://doi.org/10.1016/j.micres.2024.127680. (Utolsó letöltés: 2025. 05. 30.)

[11] Banerjee, S. – Schlaeppi, K. – van der Heijden, M.G.A.: Keystone taxa as drivers of microbiome structure and functioning. Nature Reviews Microbiology, 2018, No. 16., 567–576. https://doi.org/10.1038/s41579-018-0024-1. (Utolsó letöltés: 2025. 05. 30.)

[12] Kong, F. – Hua, Y. – Zeng, B. et al.: Gut microbiota signatures of longevity. Current Biolog, 2016, Vol. 26., No. 18., PR832–33. https://doi.org/10.1016/j.cub.2016.08.015. (Utolsó letöltés: 2025. 05. 30.)

[13] David, L. A. – Weil, A. – Ryan, E. T.: Gut microbial succession follows acute secretory diarrhea in humans. mBio, 2015; Vol. 6., No. 3., https://doi.org/10.1128/mBio.00381-15.

[14] Qin, N. – Yang, F. – Li, A. et al.: Alterations of the human gut microbiome in liver cirrhosis. Nature, 2014, No. 513., 59–64. https://doi.org/10.1038/nature13568.

[15] Liu, C. – Frank, D. N. – Horch, M. et al.: Associations between acute gastrointestinal GvHD and the baseline gut microbiota of allogeneic hematopoietic stem cell transplant recipients and donors. Bone Marrow Transplantation, 2017, Vol. 52, No. 12., 1643–1650. https://pubmed.ncbi.nlm.nih.gov/28967895/. (Utolsó letöltés: 2025. 05. 30.)

[16] Parfrey, L. W. – Walters, W. A. – Knight, R.: Microbial eukaryotes in the human microbiome: Ecology, evolution, and future directions. Frontiers in Microbiology, 2011, No. 2., 153. https://doi.org/10.3389/fmicb.2011.00153. (Utolsó letöltés: 2025. 05. 30.)

[17] Hrncir, T.: Gut microbiota dysbiosis: Triggers, consequences, diagnostic and therapeutic options. Microorganisms, 2022, Vol. 10., No. 3., 578. https://doi.org/10.3390/microorganisms10030578. (Utolsó letöltés: 2025. 05. 30.)

{1} Az opioidok függőséget okozó fájdalomcsillapítók, melyek túladagolása több mint egymillió halálesetet okozott az Egyesült Államokban az 1990-es évek végétől kezdve. (A szerk.)