Brett O’Conor

AZUTÁN

3. rész

all in

Brett O’Conor, 2025

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet, illetve annak bármely részletét a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, vagy más módon – közölni.

A borító Petris Ariel munkája.

A könyvben szereplő karakterek kitalált figurák, bármiféle egyezésük, hasonlóságuk ma élő vagy már elhunyt személyekkel, csak a véletlen számlájára írható egybeesések lehetnek.

A történet szintén a képzelet szüleménye, de mégis egy olyan, nem túl távoli jövőbe repít minket, amelyhez nagyon könnyen elérhetünk, ha nem vigyázunk…

…és amit talán jó lenne elkerülni!

Tartalom

-1.

0.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

88.

89.

90.

91.

92.

93.

94.

95.

96.

97.

98.

99.

100.

101.

102.

103.

104.

105.

106.

107.

Béke nincs vértelen, ég a hajnal

Annyi szív hiába onta vért.

Zsarnokok sírjain halott angyal,

Seregek ura újra hív.

/ Nevergreen – Seregek ura /

-1.

Semmi sem mozdult a kietlen tájon. Ahogy órákkal ezelőtt az alkonyatot felváltotta a majdnem teljes sötétség, elállt az addigi gyenge szél is. Az újhold halvány sarlója magasan járt már, gyenge fénye képtelen volt elnyomni a milliárdnyi csillag szikrázó ragyogását. Mennyei látványt nyújtott ma a nyári égbolt. Ha az orom tetejéből kiálló, szél koptatta sziklatömbökkel tarkított homokdomb tövében álló, alumínium elemekből felhúzott épületet megvilágító, négy, lefojtott fényű reflektor nem adott volna némi mesterséges fényt, tökéletes lett volna a kép.

Az egyik sziklatömb tövében megmozdult egy halvány árnyék. Halk koccanás hallatszott, de ezt, az épület generátorainak alig hallható zúgása is képes volt elrejteni. Fém ütődött a kőnek. A másik szikla tövében is megmozdult egy árnyék. Egy fej fordult lassan a koccanás irányába. A fejet fedő csuklya és az arra szíjazott rohamsisak majdnem teljesen takarta az arcot, de a zörgést előidéző, szintén maszkos és rohamsisakos árnyék így is jól látta, hogy a másik összehúzott szemmel, mérgesen tekint rá. Nem pazarolta az energiát bocsánatkérésre, vállvonogatásra, de mozdulatait lelassítva ténykedett tovább. Óvatosan a szeme elé illesztette az infratávcsövet és az épületet kezdte vizsgálni. Különösen az ajtó előtt álló két, AK-val felszerelt, szakállas férfit. Az összehúzott szemű is visszafordult az alumínium épület felé és a rohamsisakja elejéről egy kamerával kiegészített éjszakai keresőt illesztett a szemei elé. Lassan állított a fényerősségen, így vakító fényfoltok helyett, most már tisztán látta ő is az épületet. A kereső mindent ragyogó zöld színbe borított, felerősítve a gyenge látási viszonyok miatti sötétséget. Tisztán kivehető volt az épület, a fegyveresek és a mögöttük lévő ajtó is. Az árnyék igyekezett elkerülni, hogy az épület sarkánál lerakott fényforrások felé nézzen. Tapasztalatból tudta, hogy percekre elvakulna. Húsz méterre a felfegyverzett őrök előtt, fenyegetően csillant meg a kerítésre kifeszített szögesdrót.

Néhány perccel később kinyílt az ajtó és az árnyék becsukta a szemeit, hogy ne vakuljon meg az az mögül kicsapódó fénysugártól. Mikor újra kinyitotta a szemeit, az ajtó már ismét csukva volt és két másik alak állt néhány méterre az őröktől. Ezek másként voltak öltözve. Ránézésre úgy tűnt, inkább nyugatiak, mint helyiek. Még ebből a távolságból is látszott, hogy megvető pillantásokat vetnek a fegyveresekre és még két méterrel arrébb sétáltak. Az árnyék, anélkül, hogy levette volna róluk a tekintetét, maga elé húzta a bal kezét és a csuklója belső oldalán megnyomott egy gombot. Ugyanilyen gomb volt az álla alatt, a nyakán is, hogy több módon is működésbe hozhassa. Amint jobb keze mutató és középső ujjával megérintette a csuklóján lévő gombot, létrejött a kapcsolat. Alig hallhatóan suttogott bele, de pontosan tudta, hogy a másik oldalon tökéletesen és tisztán fogják érteni a szavait.

-   Toronyőr, itt Királykobra. Látják, amit én?

-   Látjuk Királykobra. – hallotta a fülében a választ.

-   Valami nem stimmel itt Toronyőr! Túl modern ez egy szokványos T-táborhoz képest! Se sátrak, se tábortüzek, se lőpálya, semmi! Csak ez a kurva csarnok, meg a kerítés a nyomsávval. Az egyetlen jó hír, hogy nincsenek kamerák sem.

-   Várjon a parancsra Királykobra, addig ne tegyen semmit! Beküldünk egy drónt.

-   Vettem!

Királykobra tudta, hogy hamarosan megjelenik fölöttük az ügyes kis repülő szerkezet. bár ők ebből nem fognak látni és hallani semmit. Tisztában volt vele, hogy ha Toronyőr úgy akarná, a gomb mellett, az alkarján elhelyezkedő kis monitoron ő is láthatná a drón által közvetített képet, de ez persze lehetetlen volt. Most nem volt rá alkalmas a helyzet. Bármilyen halványan világítana is, megláthatnák odalentről a kis monitor fényét. Majd beéri annyival amennyit Toronyőr közöl vele. Azzal is tisztában volt, hogy ez a legújabb fejlesztésű drón és az azt üzemelő technikai egység sokkal közelebb van hozzá, mint Toronyőr. Magában gyorsan felidézte az adatokat. Hatvanöt kilométer, 134°, kelet-délkeletre. Nem egészen tizennyolc perc a drónnak. Türelmesen várakozott.

Pontosan huszonkilenc perccel később Toronyőr újra megszólalt a fülében. Addigra a két alak visszament a csarnokba. Csak az őrök maradtak kint.

-   Figyeljen Királykobra! A csarnok észak-keleti felében, nagyjából az épület negyedénél van egy tíz méterszer tizenöt méteres terület, ahová nem jut be a hőérzékelő. Nem tudjuk mi lehet az. Maguk nem látnak semmit?

-   Várjon Toronyőr!

Királykobra teljes hosszában újra végig nézte az épületet. A felé eső hosszabb falat, majd a tetőt is.

-   Toronyőr! A jelzett helyen a tetőn van egy kiszögellés. Olyan, mint egy klímaberendezés kiállása, de innen nem tudom megítélni.

-   Azt mi is látjuk Királykobra. Nincs hőkibocsátás!

A Királykobra mellett hasaló árnyék, most halkan suttogta.

-   Nem tetszik ez nekem százados!

Királykobra csak bólintott felé, mert máris újra az adóba beszélt.

-   Hány célpontot lát a madárka?

-   Huszonnégyet.

-   Pozíciójuk?

-   Négy kint, kettő a maguk oldalán, kettő hátul. Nyolc az ajtó mögötti területen, eléggé közel egymáshoz. Három beljebb, talán egy másik helyiségben. Öt a hideg mellett, négy az észak-keleti oldalon a hátsó ajtónál. Annak a résznek a túlsó felén van néhány gépjármű. Amennyire a hőképen látjuk, dzsippek lehetnek.

-   Értettem Toronyőr! Kérem a zöldet!

-   Várjon Királykobra!

Újabb hat perc telt el, mire Királykobra újra meghallotta Toronyőr hangját a fülében.

-   Királykobra! Zöld! Ismétlem, zöld! Ejtsenek foglyokat is!

-   Vettem Toronyőr! Három perc.

-   Vettük, három perc! Visszaszámlálás indul…, most! Kapcsolják be a testkamerákat!

-   Nyugtáztam! – matatott valamit a jobb vállán, majd feltolta az éjszakai keresőt a sisakja tetejére és lenyomta az adásgombot.

-   Itt Királykobra! Figyelem, minden Kobrának! Két perc harmincnyolc másodperc és kezdődik a buli! Testkamerákat élesbe! Köpködő, tiéd a két pöcs az ajtóban!

-   Vettem Királykobra!

-   Pápaszemes! Tiéd a két hátsó!

-   Vettem!

-   Első és Második Szárny velem, előre! Harmadik szárny balra fel, biztosítsatok, a parancsomig kint maradtok! Negyedik szárny hátra, tiétek a négy az észak-keleti sarokban! Hármas és Négyes, induljatok…, most!

-   Kobra Tizenkettő vette! A Negyedik szárny indul!

-   Kobra Kilenc vette! Mi is indulunk!

-   Második szárny a parancsomra! – suttogta a mikrofonba Királykobra.

-   Második szárny készen áll!

Királykobra kivárt egy percet, aztán óvatosan kúszva megindultak a dombról lefelé.

-   Itt a Kilences! A Harmadik szárny a helyén!

Nem válaszolt, mert felesleges volt. Néhány másodperc múlva ők is elérték a domb alját. A fegyveresek halkan beszélgettek. Nem értette ezt a nyelvjárást, így fogalma sem volt, miről folyik a társalgás, de nem is érdekelte.

-   Itt a Tizenkettes! Pozícióban vagyunk!

-   Köpködő, Pápaszemes! Harminc másodperc!

-   Vettem!

-   Pápaszemes vette!

Magában számolt visszafelé, aztán mikor elérte a 0-át, előbb a jobb, majd egy másodperc múlva a baloldali fegyveres esett össze. Hibátlan lövések! Pontosan tudta, hogy az egység másik mesterlövésze, a Pápaszemes is leszedte a két járőrt. Abban is biztos volt, hogy Toronyőr feszülten figyeli az eseményeket a testkamerákon keresztül. Egy, talán másfél másodpercet késik csak az adás.

-   Pozícióba fejlődni!

Negyvenöt másodperc alatt átvágták a kerítést egy direkt erre a célra kifejlesztett lézeres vágóeszközzel. Addigra a távolabbi szárnyak is bejelentkeztek, hogy a helyükön vannak.

-   Első és Második Szárny! Behatoláshoz készülj! Három…, kettő…

A visszaszámlálást megszakította a távoli Toronyőr adása.

-   Itt Toronyőr! Az északi végen három alak kifelé mozog!

-   Kobrák, állj! – hadarta a mikrofonba Királykobra.

Majdnem egy teljes percig semmi nem történt. Feszült pillanatok voltak. Kiszolgáltatva, behatolásra készen az ellenség tűzvonalában… Királykobra megizzadt rendesen, pedig most már nagyon hideg volt.

-   Itt a Tizenkettes! A pöcsök megnyugodtak! Járőrök voltak.

-   Szép munka Tizenkettes! Akkor behatolásra készülj! – lehelte a mikrofonba Királykobra.

-   Csapó kettő! – szólalt meg valamelyikük, akinek a hangjában Királykobra a Hatos Kobráéra ismert.

-   Három…, kettő…, egy…! Behatolás!

Kobra Kettő kiszakította az ajtót a helyéről, az Egyes és Kettes szárny pedig libasorban benyomult a helyiségbe és rövid sorozatokkal leterítették a meglepett nyolc férfit a csarnok előterében. Éppen TV-t néztek.

Ez egy őrszolgálati helyiség volt. Két asztal, nyolc-tíz szék, egy szekrény, fegyverállvány és egy kopott mosogatótálca. A hátsó falon, amit most már vérfoltok csúfítottak, egy ajtó nyílt. Királykobra és Kobra Kettes és Hármas belökték, aztán harcra készen robbantak be a helyiségbe, de az most üres volt. Pihenőhely négy emeletes ággyal és a hátsó részben egy bűzös, koszos mellékhelyiséggel. A csapat többi része a csarnok középső részébe vezető ajtót biztosította.

-   Itt a Tizenkettes. A negyedik pöcs is fekszik.

-   Rendben, biztosítsatok! Tűzön kívül!

Várt húsz másodpercet, hogy az északi végen lévő társai fedezékbe húzódhassanak. Nem szerette volna, ha szemből agyon lövik egymást, így kivezényelte őket a tűzvonalból.

Aztán három ujját felmutatva visszaszámolt. Mikor rájött, hogy a tűzkörleten kívül lévő társai nem láthatják a kezét, lehajtotta a fejét, hogy állával megnyomhassa az adásgombot és hangosan is visszaszámolt.

-   Megyünk középre! Három…, kettő…, egy…! Most!

Kobra Öt és Hét széthúzták az ajtószárnyakat, a többiek pedig Királykobra nyomában behatoltak. Nem volt idő mérlegelni a látottakat. Ekkor még nem!

Közvetlenül a helyiség másik felén egy újabb ajtó helyezkedett el. Ez előtt egy őr állt gépkarabéllyal. Nem olyan mint a kintiek, ez hivatásos volt. Azonnal a fegyveréért nyúlt, de Kobra Négy lelőtte. Az őrtől jobbra, nekik balra, a helyiség teljes hosszában egy ablaksor látszott, alattuk asztalok, azokon monitorok, kijelzők, néhány üres szék és két olyan, amin ült is valaki. Az egyiken feltűrt ujjú, világoskék ing és öltönynadrág, a másikon szürke nadrág és fehér köpeny. Olyan, amilyet a mérnökök vagy orvosok hordanak. Mindketten a laptopjuk képernyőjén futó adatokat tanulmányozták. Az ajtónyitás, a lövések és az összerogyó holttest puffanásának hangjára mindketten hátra fordultak, az inget viselő pedig már nyúlt is az asztalon heverő pisztoly felé.

Királykobra lövései széttépték a nyakát és az állkapcsát. Az egyik lövedék megpattanhatott valami csonton, mert féltenyérnyi darabot kiszakítva a férfi arcából, a monitorba csapódott, ami szikraesőt fröcskölve szétdurrant.

A köpenyes felugrott és bal kezével az asztal felé nyúlt. Kobra Kettő mellbelőtte. Később arra jutottak, hogy valószínűleg a laptop merevlemezét akarta letörölni vagy talán csak becsukni a képernyőt, mert fegyvert nem találtak a közelében.

De ekkor Királykobra az ablakok mögött meglátta az öt alakot és a hideg forrását. Utóbbi egy üvegfalú helyiség volt, de, hogy mi található benne, az még rejtély volt. Előbbiek, az öt alak felugrottak a helyükről. Három, szintén fehérköpenyes alak, az egyikük egy nő, egy elegánsan öltözött férfi és egy katonatiszt. Királykobra elég időt töltött már itt, hogy tudja, a tiszt egy ezredes. Előttük egy asztalon, valami különös alakú doboz. Királykobrának úgy tűnt, mintha a Star Wars-ból került volna ide. Kivétel nélkül minden bent lévő fegyvert rántott, az Első szárny pedig gondolkodás nélkül rájuk lőtt az ablakon keresztül.

Csakhogy az üveg nem tört be, mint illett volna, hanem csak bepókhálósodott és a Kobrák körül ellaposodott ólomrepeszek röpködtek. Golyóbiztos üveg volt.

-   A kurva életbe, az ajtóhoz! – kiáltotta el magát feleslegesen Királykobra, mert az egyik társa, Kobra Hét már rángatta is az átvezető ajtó kilincsét.

De az ajtó zárva volt. A Hetes előkapta a pisztolyát és szétlőtte a zárat. A Kobrák benyomultak, de Királykobra még a törött üvegen át látta, hogy az ezredes és a nő a hideg melletti ajtóhoz rohan és eltűnnek mögötte. A csapat közben behatolt és lelőtte a három ottmaradtat. Az elegáns és a két fehérköpenyes halottak voltak.

-   Hármas szárny, szökevények az észak-nyugati helyiségben! – kiáltotta a rádióba Királykobra.

-   Bassza meg, arra nincs átjárás! – hallatszott a Tizenkettes hangja.

-   Első szárny, utánam!

Királykobra az ajtó felé rohant, az Első szárny a nyomában, de ez az ajtó is zárva volt. Hallották, hogy mögötte tompán felbőg egy autó motorja, aztán hatalmas csattanás hallatszott. Kobra Kettes szétlőtte ezt a zárat is aztán Királykobra és az Első szárny benyomult a helyiségbe. Valóban járművek álltak benne. Egy hiányzott. A hézag előtt a csarnok alumínium falán hatalmas, tépett szélű lyuk tátongott. Akkora, hogy felső részén át még a csillagos ég is látszott.

-   Köpködő, Pápaszemes, szedjétek le!

-   Itt Köpködő, nem látom őket, takarásban vannak!

-   Itt Pápaszemes! Kettőt utánuk küldtem, de nem talált. Túl gyorsan eltűntek!

-   Picsába! Toronyőr, itt Királykobra. Szökevények autóval. Észak-nyugatnak tartanak.

-   Rajtuk a madárka Királykobra. De elfogni nem tudjuk őket!

-   Bassza meg! Kérek engedélyt az üldözésre!

-   Megtagadva!

-   De…

Egy másik hang szólt bele az adóba és félbevágta a tiltakozást.

-   Nincs de Királykobra! Ezt elbaszták! A drón még tizenegy percig marad rajtuk, aztán vissza kell térnie. Ha a szökevények tartják az irányukat, harminc percen belül kikerülnek a műhold látószögéből is.

-   Akkor küldje rájuk a nagy sasokat!

-   Nem lehet! A Barátokat nem értesítettük az akcióról.

-   Kurva életbe! – ezt már nem a mikrofonba mondta.

-   Királykobra, itt az Ötös! Azonnal gyere ide!

Visszamentek a helyiségbe, hogy lássák mit talált az Ötös. A többiek a hideg mellett álltak és mozdulatlanul néztek befelé. Királykobra is odalépett az üvegfalú helyiséghez és benézett. Abban fém és üveg kombinációjából készült eszközök, polcok és asztalok álltak, illetve, a helyiség közepén valami, ami leginkább egy inkubátorra emlékeztette Királykobrát. A különbség annyi volt, hogy ennek az oldalán két lyuk volt, amik egy-egy befelé nyúló, vastag, gumikesztyű szerű, beépített eszközben végződtek.

Az inkubátor közepén, a lekonyuló gumikezek között egy üveg kocka állt, azon egy kis tégelyszerű valami. A helyiség hátsó részében, az asztalon egy nyitott fémtáska. Abban vastag szivacsbélés. Három szürke doboz teteje látszott ki a szivacsból. A negyedik lyuk üres volt. Királykobra megpördült és az asztalra nézett. A Star Wars-os doboz eltűnt az asztalról. Visszafordult az üveghelyiség felé.

-   Toronyőr, látják ezt?

-   Az épület árnyékolása miatt gyenge a vétel Királykobra, de látunk valamit. Próbálunk élesíteni a képen.

Királykobra megérintette az üveget a taktikai kesztyűből kilógó, csupasz ujjaival. Valóban hidegebb volt, mint a helyiség vagy a csarnok többi része.

-   Nem lett sokkal jobb a vétel, Királykobra. Írja le, amit lát!

Királykobra leírta. Balról jobbra haladva, részletesen beszámolt mindenről, amit a helyiségben látott. Körül-belül két perc alatt végzett.

-   Így már tudják, mit találtunk? – kérdezte.

-   Várjon!

Több mint öt perc telt el, amíg a rádió újra megszólalt.

-   Királykobra, kilences csatorna!

Királykobra engedelmeskedett és átállította a rádióját a kilences csatornára. Ez egy olyan vészfrekvencia volt, amit csak ő hallhatott. Az övén kívül semelyik rádión nem lehetett fogni. Körülötte álló társai gyanakodva néztek rá. Ez a parancs semmi jót nem jelentett.

-   Királykobra, itt Toronyőr!

-   Hallgatom Toronyőr!

-   Aknázzák alá a csarnoknak azt a részét és várják a parancsot!

Királykobra jelenlegi pozíciójától nyolcszázkilencven kilométere délre, az impozáns hadihajó lágyan ringatózott az óceán vizén. Monitorokkal, kommunikációs berendezésekkel telezsúfolt harcvezetési helységében egy tábornok, három főtiszt és a monitorok előtt ülő főhadnagy rémültem meredtek egymásra.

A három főtisztet leginkább a tábornok idegessége döbbentette meg. Sohasem látták még kizökkenni a profizmusból. Ő sem emlékezett rá, hogy bármi is ennyire kiborította volna. Pedig lassan harminc éve szolgált. Az egészségügyi csoporthoz tartozó ezredeshez fordult.

-   Biztos benne? – kérdezte.

-   Igen uram! Semmi kétség.

-   A kurva életbe!

A tábornok hosszan fújta ki a levegőt, mellényzsebéből elővett egy szivart. Idegesen babrált vele, majd szétmorzsolta és a földhöz vágta.

-   Figyelem! – üvöltötte – Ezredestől lefelé mindenki ki innen! Maguk nem!

A mellette álló alezredesre és a monitoroknál ülő főhadnagyra mutatott. A helyiségben szolgálatot teljesítő alárendeltjei értetlenül néztek rá.

-   Nem hallották? Azt mondtam, kifelé! – bődült el ismét, mire a helyiség hamarosan kiürült és ő a tisztek felé fordult.

-   Alezredes, indítson el két helikoptert a célponthoz! Az egyiken legyen egy mentesítő raj, azok gyűjtsenek be mindent! Ha megvannak húzzák a seggüket vissza, méghozzá tegnapi dátummal! Ha eltűntek, a másik kopter szedje fel a Kobrákat. Amint a levegőben vannak, Királykobra robbantsa fel azt a kócerájt! És senkinek egy szót se! – a főhadnagy felé fordult. – Azonnali üzenet a vezérkari főnöknek!

A vezérkari főnök éppen a második kávéját kortyolgatta. Nem sokat aludt az éjjel, de ez nem látszott meg rajta. Veterán tábornokként pontosan tudta, milyen virrasztani egy folyamatban lévő akció alatt. Amíg a híreket és a jelentést várta, megírt néhány utasítást, egy összefoglalást a Főparancsnokkal való déli találkozójára. Néhány kellemetlen kérdése is lesz a Főparancsnokhoz a jövő évi tervezett költségvetéscsökkentésről. Megfontoltan, aprólékosan készítette elő az anyagot. A találkozóig még volt bő öt órája, nem kapkodott hát.

Belekortyolt a kávéjába, de ekkor a háta mögött éles sípszó hangzott fel és a biztonsági nyomtatója berregni kezdett. Ez az eszköz sokkal védettebb volt, mint a korabeli faxok vagy telefonok. A készülék lehetővé tette, hogy a neki szóló, bizalmas és titkos anyagok közvetlenül hozzá érkezzenek be a világ bármely pontjáról. Ha kellett, így kihagyhatta a közvetlen alárendeltjeit a szigorú, nemzetbiztonságot érintő ügyekből. Jobb a teljes titoktartás!

Csak egy üzenetet várt ma, és bár Toronyőr csaknem ötezerötszáz kilométerre volt tőle, pontosan tudta, hogy az üzenetet alig fél perce küldték el.

A gép iménti sípolásától összerezzent és leöntötte magát a kávéval. A sötét folt egyenletesen terjedt a kitüntetései körül díszegyenruhája mellkasán. Lecsapta a csészét, felpattant és bosszankodva kivette a nyomtatóból a papírlapot. Feltette a szemüvegét és olvasni kezdte.

STÁTUSZ: SZIGORÚAN TITKOS

„VÉGZETES MARÁS” HADMŰVELET VÉGREHAJTVA.

HUSZONKÉT JELENLÉVŐ KIIKTATVA. KÉT AZONOSÍTATLAN – EGY HIVATÁSOS EZREDES A CÉLORSZÁGBÓL ÉS EGY NŐI, FELTÉTELEZHETŐEN POLGÁRI SZEMÉLY – SZÖKÉSBEN.

TARTÓZKODÁSI HELYÜK: N.A.

CSAPAT LABORT TALÁLT, ISMERETLEN RENDELTETÉSŰ ANYAGGAL. PONTOS ELEMZÉS KEZD. HÁROM ÓRÁN BELÜL.

20180802-001 SZÁMÚ ELŐZETES JELENTÉS:

BIOLÓGIAI HADVISELÉSRE ALKALMAS ANYAG.

6 AZAZ HAT ADAG BEGYŰJTVE, 2 AZAZ KÉT ADAG ISMERETLEN HELYEN! FELTÉTELEZHETŐEN A SZÖKEVÉNYEKNÉL.

BIOLÓGIAI TERRORTÁMADÁS KOCKÁZATA, KIEMELTEN MAGAS!

ISMÉTLEM:

BIOLÓGIAI TERRORTÁMADÁS KOCKÁZATA, KIEMELTEN MAGAS!

0.

Ma

Az alak mintha olvasott volna Jeff gondolataiban, megindult feléjük a féltető alatt. A háta mögött világító erős lámpa miatt még mindig nem látszott az arca, de Jeff jól látta, hogy még három jard és a féltető első oszlopaira erősített lámpák fényében már megtudja majd nézni, hogy ki is ez?! Az alak közeledett. Még három lépés. Még kettő. Még egy. A két kis sárga lámpa fénye most valóban megvilágította az alakot. Hallotta, hogy társai felhördülnek mögötte, ő pedig azonnal az égnek emelte a fegyvere csövét. Lélegzete elakadt, szája kiszáradt. Aztán egy másodperccel később rekedt kiáltás szakadt fel a torkából

-   Grey tábornok!

1.

Még mindig levegő után kapkodott, amikor az eddig halottnak hitt William Grey, az egykori Amerikai Tengerészgyalogság vezérőrnagya, majd a Zóna Külső Műveleti Ezredének vezérkari főnöke elmosolyodott.

-   Uram…, ön él? – bukott ki Jeffből a meglehetősen értelmetlen kérdés, hiszen hajdani parancsnoka hús-vér valójában itt állt előtte.

Agyából előtörtek az emlékek a lángok martalékává váló autóról, amelyben bent égett ez az ember, aki most rámosolyog itt, ebben a félhomályba burkolózott, idegen városban. Grey tábornok kissé rekedtes hangon válaszolt de az a bátortalan mosoly nem tűnt el az arcáról.

-   Amint látja őrnagy, igen! Élek!

-   Dehát… – Jeff képtelen volt folytatni az amúgy is értelmetlen szótorlódásba futó mondatot.

-   Majd mindent elmagyarázok. Isten hozta önöket! Már épp ideje volt, hogy ideérjenek. Ellenségeink gonoszságának és határtalan hataloméhségének köszönhetően, jó néhány hetet késtek de a lényeg, hogy végre itt vannak.

Jeff megkövülve állt a tábornok előtt, a többiek komorsággal vegyes csodálkozással nézték az elöljárót, John pedig szó szerint leesett állal bámult. A tábornok rámosolygott.

-   Csukja be a száját fiam, mert így rémesen előnytelen a külseje!

Jeff hátrapillantott a csapatra. Madox és Ray gyanakodva méregették a tábornokot, mintha azt hinnék, valami átverés áldozatai. Paul az állát vakargatta és értetlenül meredt maga elé. A két jäger egymással pusmogott, Vitória pedig gyorsan kapkodta a tekintetét a tábornok és Jeff között.

-   Igen… uram…! De…

-   Ahogy mondtam, mindenre magyarázatot kapnak! – a bajsza alatt somolygó Mossau-ra nézett. – Köszönöm, hogy elhozta ezeket az embereket Gerard! Már nagyon vártuk őket.

-   Hát… igazán nincs mit parancsnok! – dörzsölte meg az álla két oldalát az öreg professzor. – A véletlenen múlt, hogy összeakadtunk. Jó embereknek tűntek. Megmentettek minket.

-   Szokásuk! – mosolyodott el Grey tábornok és Mathis egyik emberére nézett. – Gondoskodjon róla, hogy Gerard és a többi vendég kapjon bőséges vacsorát, utána pedig meleg vizet és valami kényelmes szállást! Egy orvos is nézze meg őket!

-   Uram? – kérdezte a szólított.

-   Hallotta a parancsot! – a tábornok most Mathis-ra nézett. – Őrmester, szóljon át a Központba, hogy főzzenek rengeteg kávét és teát, meg valami harapnivalót is. Mondja meg, hogy perceken belül ott leszünk!

-   Miről beszél tábornok? – kérdezte a zavarát kihívó arroganciával palástoló Mathis

-   Ismételjem meg? – Grey tábornok kivárt egy másodpercet, aztán emelt hangon, lassan elismételte a parancsot. – Szóljon oda a Központba, hogy perceken belül ott leszek a kommandóval.

Mathis most valóban zavarba jött.

-   Mi? Ez a kommandó, akit annyira vártak? De hát mi majdnem kinyírtuk őket…

Madox elvigyorodott. Talán a harapnivaló említésére vidult fel. Gúnyosan odaszólt Mathis-nak.

-   Ha jól emlékszem haver, ott ti szaladtatok a végén!

Mathis arca megrándult, de mielőtt visszavághatott volna, Grey tábornok közbevágott.

-   Megkapták a parancsokat! – most Jeff felé fordult. – Jöjjenek! Átviszem magukat a Központba. Esznek valamit, aztán beszélgetünk. Gondolom, van mesélni valójuk maguknak is. Úgy érzem, hosszú éjszakánk lesz.

Jeff összehúzott szemmel meredt egykori parancsnokára.

-   Rendben! – mondta nagy sokára.

A tábornok a Nissan-ra nézett. Egy-két másodpercig méregette az égszínkék furgont.

-   Ezzel jöttek? Szép darab! És kitűnően álcázott.

-   Megbízható járgány uram! – vágta rá haragosan Jeff. – Gond nélkül idehozott bennünket. Nem csalódtunk benne.

A vezérőrnagy Jeffre meredt, aztán bólintott. Értette az őrnagy célzását.

-   Jöjjön az én kocsimmal őrnagy!

-   A csapattal maradok uram. Majd követjük!

Grey tábornok nem szólt semmit, csak újra bólintott és megindult egy tőlük huszonöt jardnyira parkoló Toyota felé. Fél útról még visszafordult a lecövekelt Mathis felé.

-   Mire vár még őrmester? Tegyék, amit mondtam!

-   Uram…, beviszi ezeket a Központba?

-   Igen, miért? Van valami kifogása a döntésem ellen?

-   Én három éve itt vagyok, de még csak egyszer jártam bent…

-   Akkor kettő-null ide! – vetette oda neki az Őrült vigyorogva és kinyitotta a furgon ajtaját.

A tábornok kocsija lassan gurult előttük és akkor egyszerre kitört a hangzavar a Nissan-ban.

-   Mi a kurva anyja van itt, főnök?

-   Hogy-hogy a tábornok életben van?

-   Mi ez az egész?

-   Honnan a faszból tudnám?! – felelte Jeff és nagyon idegesnek tűnt.

-   Úgy tűnik, csúnyán át lettünk baszva! – kommentálta Ray is az eseményeket.

-   Öcsém – kapcsolódott be a Chico is. –, én majdnem behugyoztam a meglepetéstől, mikor a tábornok megjelent ott, mint valami kibaszott zombi.

-   Szerinted mi ez itt? – kérdezte Madox Jefftől.

-   Nem tudom, de rohadtul szeretném megérteni!

-   Várjuk ki a végét! – mondta Vitória higgadt hangon. – Azt mondta mindent elmagyaráz.

-   Ezt nem el, hanem megmagyarázni kell!

-   Hová megyünk? – kérdezte Gunny.

-   Hallottad, a Központba. – mondta Ole.

-   Hülye! Hol lehet az a Központ.

-   Nem tudo… – nem fejezte be, mert befordultak egy mellékútra, aminek a végén egy gyengén kivilágított, hatalmas ház állt.

Egykori birtoknak tűnt. Amíg odaértek a legnagyobb épület elé, Jeff magában felmérte a terepet. Négy különálló épületből állt. A bejáratoknál és a köztes területeken is őrök álltak. Az utolsó épület mellett épp egy járőrpár haladt el, egy másik pedig a tábornokkal beszélt. Az őrparancsnok bólintott és a kommandó furgonjának lámpáitól elvakulva megindult feléjük. Az egyenruhája alapján az egykori francia hadsereg hadnagya volt. Mikor odaért hozzájuk, hanyagul bólintott és mutatta, hogy tekerjék le az ablakot.

-   Uram! – fordult Jeffhez. – Üdvözöljük önöket! A tábornok felhívta a figyelmünket, hogy maguk kivételes vendégek. Ennek ellenére, meg kell kérnem, hogy a fegyvereiket adják le nekünk, vagy hagyják a kocsiban! Oda parkolhatnak!

Az épület sarka felé mutatott, két másik autó mellé egy üres helyre. Grey tábornok éppen akkor kapcsolta le a Toyota lámpáit.

-   Hát persze hadnagy! – mondta Jeff és intett Raynek, hogy álljon be a kijelölt helyre.

A hadnagy tisztelgett, majd a furgon nyomában elindult vissza az emberei közé. A járőrök kíváncsian méregették a jövevényeket, de nem voltak barátságtalanok. Mindegyikük biccentett feléjük.

A tábornok a bejárati lépcső mellett állva várta őket. Jeff nem sietett. Komótosan szálltak ki a furgonból. És persze eszük ágában sem volt lerakni a fegyvereiket. A pisztolyokat és a késeket is maguknál hagyták. A hadnagy megindult feléjük, hogy szóljon de Jeff a szeme sarkából látta, hogy a tábornok int neki, hagyja csak. Az őrnagy körülnézett.

A házak régiek voltak de az összeomlás előtt valószínűleg felújíthatták őket, mert elég jó állapotban maradtak. Az átlaghoz képest mindenképpen. Az őrnagy azt is kiszúrta a sötétben, hogy mindegyiken antennák sorakoztak. Az egyik épület kéményének a takarásában egy lavórantenna tányérjának félkörét is kiszúrta. A másikon egy kisebb lokátornak is megfelelő szerkezet forgott körbe ütemesen. A csapattal a nyomában elindult a türelmesen várakozó tábornok felé.

-   Mi ez a hely?

-   A Központ. – felelte a vezérőrnagy. – Majd elmondom ezt is.

-   Azt el is várom, uram!

Grey tábornok nem reagált a megjegyzésre.

-   Ahogy már említettem, nagyon vártuk magukat. Washington alezredes csak két nappal a szökésük után tudott szólni, hogy épségben kijutottak. Ezért nem tudtam csapatot küldeni önökért…

Jeff előtt elsötétült a világ és már nem hallotta parancsnoka szavait sem. Mi van? Washington szólt, hogy megszöktek? Mikor? Hogyan? És csak két nappal később? Ezért nem küldött eléjük a tábornok csapatot? Mi a fasz folyik itt? Nem értett semmit és egyre jobban forrt benne az indulat.

Már akkor sejtette, hogy nincs minden rendben mikor, csaknem egy évvel ezelőtt, a tábornok felkérte, hogy képezze ki és vezesse a kommandót. Ez a benyomása csak erősödött az eltelt hónapok alatt és most hirtelen minden keserűség, frusztráltság és düh rászakadt. Úgy érezte, agyonnyomja a súlyuk. Az eltitkolt tények és információk. Az áruló utáni hajsza, Kepper bandájának és seregének lemészárlása. A vegyifegyver. Az akció utáni parkolópálya. A hazugságok és a Zóna megtámadása. A tábornok halála és Washington árulása. A bebörtönzése, aztán annak a szemét Bitznek az ármánykodása. A szökés, majd a Portsmouth-i vereség megalázó emléke. És most még ez is…

Washington jelenti az ellenség táborában bujkáló, halottnak hitt tábornoknak, hogy ők megszöktek? Tele volt a töke az egésszel! Legszívesebben megütötte volna a vezérőrnagyot, de majdnem biztosra vette, hogy ezzel elvágná a lehetőségét a teljes történet megismerésének. És megértésének.

Fújt hát egyet, hogy visszaszerezze az önuralmát, de megalkuvást nem ismerő természete arra sarkalta, hogy legalább verbálisan belerúgjon egykori elöljárójába. Törlesztésül mindazért, amit velük, vele tettek ezek az emberek az elmúlt években. Látta, hogy a csapat is nagyon csúnyán néz a tábornokra. Meg kellett aláznia.

-   Szóval Washington jelentett? Érdekelne hogyan!? De azt tudnia kell, hogy nem hiheti el egy szavát sem annak a szarházinak! Már akkor kimutatta a foga fehérjét, amikor ön… meghalt. Nyíltan és azonnal Bitz seggébe bújt. Később megtudtam, hogy már azelőtt elárulta önt, hogy egyáltalán a kommandó megalakult. Szóval az a görény, átbaszott engem is, önt is és úgy általában mindenkit! Uram.

A tábornok néhány másodpercig szótlanul vizslatta Jeff arcát a lámpák halvány fényében. Aztán kisvártatva megszólalt.

-   Valóban? – félrehajtotta a fejét és megint hallgatott egy keveset. – Akkor jöjjön most velem!

-   Jövünk! Uram.

-   Úgy értettem, hogy maga jöjjön velem őrnagy!

-   Én meg úgy értettem, hogy mindannyian jövünk! Magyarázatot ígért és ez a szakaszra éppen úgy tartozik, mint rám. Ha nem hajlandó előttük beszélni, úgy is jó! Akkor majd én mondok el nekik mindent, de ebben az esetben még annyi toleranciát se várjon el tőlünk, mint amennyit eddig remélt!

Grey tábornok nem szólt semmit. Összehúzott szemmel meredt alárendeltjére. Aztán vagy Jeff hangsúlya vagy az érvei győzték meg, amiben Jeff egy pillanatig sem hitt, vagy egyszerűen úgy gondolta, hogy ez így lehet rendjén, mert bólintott.

-   Rendben! Akkor jöjjenek!

Felmentek a lépcsőn és a díszesen faragott, egykor talán értékes ajtó mögött, egy jól megvilágított, világos falú folyosón találták magukat. A helyiség hosszabb volt, mint az épületet kívülről szemlélve gondolták volna. A folyosóról ajtók nyíltak mindkét oldalon. Elindultak az épület belseje felé, de mielőtt megtudták volna, hogy hová tartanak, a folyósó végi kanyarban befordult két alak. Egy idősebb ősz hajú, merev tartású és egy jóval fiatalabb férfi. Egyenesen feléjük tartottak.

Jeff egy éles csattanást hallott és lenézve meglátta Vitória FR2-esének csövét a bakancsa sarka mellett. A háta mögül valami fura hang hallatszott, ami leginkább olyan volt, mint amikor valaki lenyeli a sikolyát és csak éles nyüszítés jön ki helyette a torkából. Aztán azt érezte, hogy valami a vállának ütődik és félrelöki. Az előre rohanó lány elsodorta Grey tábornokot is és tőle teljesen idegen fejhangon kiabálva, futni kezdett az alakok felé. Kiáltásai visszhangot vertek a folyosón és megrökönyödött társai hátán végigfutott a hideg. Nem a lány hangja sokkolta őket, hanem amit kiabált.

-   Apa! Apa!

Ahogy közeledett a férfiak felé, egyre magasabb hangon kiáltozott, végül már inkább sikoltozott és Jeff hallotta, hogy mire odaért, már zokogott. Akkora lendülettel vágódott az idősebb férfinak, hogy az megtántorodott, de végül megtartotta az egyensúlyát és szorosan magához ölelte a lányt. Még hozzájuk is elhallatszott, ahogy szólongatta.

-   Vitória! Kislányom! Végre itt vagy! Vitória!

Jean Aubert ezredes szorosan ölelte a lányát, aki most már megállíthatatlanul zokogott és könnyei valósággal eláztatták apja zubbonyát. Az ezredes csitítgatta Vitóriát, aki nem tudott megszólalni, csak elfúló hangon, egyre erőtlenebbül szipogott. Apja a hátát simogatta és a feje tetejét csókolgatta. Közben halkan suttogott a sokkos állapotban lévő lányának.

A kommandó dermedten állt a folyosó elején és megkövülten bámulta a jelenetet. John előrébb lépett és Jeff látta, hogy a magyar fiú szeméből egy könnycsepp indul útjára és végigfolyik az arcán. Nem csak az sokkolta őket, hogy egy tűzben edzett társuk, egy bajtársuk, annyi év után rátalált egy rég elveszettnek vagy holtnak hitt szerettére, hanem a saját életük egykori, közeli szereplőinek a hiánya is megrohanta őket. Hiszen csak ennek a találkozásnak a fényében tört rájuk a keserű valóság ténye, egyiküknek sincs már senkije. Kimondva vagy kimondatlanul, de mindegyikük tudta, hogy ők is család nélkül maradtak. De most, hogy Vitória rálelt az apjára, bár csak másodpercek teltek el a találkozás óta, egyszerre nyilvánvaló lett számukra, hogy eddig csak ők voltak egymásnak. Jóban-rosszban, tűzben és vérben. De mi lesz ezután? Nem volt bennük irigység, egyszerűen csak nem tudtak mit kezdeni a helyzettel. Jeffet kivéve, a lányt a testvérüknek tekintették. Most, hogy az igazi családjából valaki előkerült, vajon marad-e elég hely a lány szívében nekik is? Persze, ha végig gondolták volna, akkor rájöhettek volna, hogy igen. De ez most nem a gondolkodás pillanata volt. Itt most csak az érzések és érzelmek kaptak helyet. Az elmúlt években soha, egyikük sem gondolt arra, hogy valaha tanúja lesz egy ilyen megindító pillanatnak. Azt pedig végképp nem, hogy így vagy úgy, de a részese is.

Még Madox sem tudta kivonni magát a jelenet hatása alól. Az egyébként teljesen érzéketlennek tűnő óriás akkorát nyelt, hogy körülötte mindenki hallotta. John megtörölte az arcát és mosolyogva nézte apa és lánya ölelkezését.

-   Én most legalább annyira boldog vagyok, mintha az én apám lenne itt. – súgta Ole valakinek, valószínűleg Gunnynak.

Az ifjú jäger hatalmasat nőtt Jeff szemében és beletelt néhány másodpercébe, amíg eszébe jutott a megfelelő szó arra, amit most közösen éreztek. Eufória.

A lány felemelte könnyáztatta arcát az apja mellkasáról és a szemébe nézett.

-   Azt hittem meghaltál. Százszor is meggyászoltalak…

-   Sajnálom!

-   De apa…

Nem fejezte be, mert a sarok mögül ekkor egy magas, John korabeli férfi lépett ki. Mikor a lány a léptek zajára odafordította a fejét, Jeff látta a félprofilján, hogy tátva marad a szája. Aztán előbb hitetlenkedve az apjára nézett, majd vissza a magas férfire, végül újra az apjára. Aztán kibontakozott az ölelésből és a férfi felé lépett. Amint a közelébe ért, előbb az egyik majd a másik öklével is mellbe vágta, aztán megállás nélkül csépelni kezdte és közben olyan változatos, spanyol-francia keveréknyelven szitkozódott, hogy alig lehetett érteni egy-egy szavát. Jeff is csak a ”rohadt kurafi” kifejezést hallotta ki és értette meg a szitokáradatból.

Az őrnagy gyomra görcsbe rándult és valami teljesen szokatlan, jóformán ismeretlen érzés kerítette hatalmába. Talán féltékenység?

-   Ez biztos a volt férje… – gondolta magában és keserű élvezettel kényszerítette magát, hogy nézze a jelenetet és tobzódjon a rátörő gyötrelemben.

A férfi ekkor elkapta a lány karjait és magához húzta Vitóriát egy szoros ölelésre. Jeff gyomrában a korábbi görcs helyét most egy súlyos sziklatömb foglalta el. Aztán a férfi nevetve felemelte Vitória fejét és a szemébe nézve rákiáltott.

-   Na de hugicám! Így kell üdvözölni egy rég nem látott rokont?

Hugicám? Jeff szíve nagyot dobbant. Akkor ez a férfi…

-   Jean-Pierre, te szemét! Azt hittem te is meghaltál! Te… te … rohadék! – kiáltotta a lány aztán magához ölelte a fivérét, a mellkasába fúrta a fejét és újabb zokogásban tört ki.

Jeff akkorát sóhajtott, mint egy kovácsfújtató, a többiek pedig most már elvigyorodtak. Ez a jelenet, ez a váratlan találkozás volt a legfelemelőbb pillanat új életükben. A győztes csaták utáni katarzis és fáradt elégedettség meg sem közelíthette ezt. Mert ez most más volt. Valóban más. A képek, amik az imént játszódtak le a szemük előtt, örökre az agyukba vésődtek. Tudták, hogy soha nem fogják elfelejteni őket. És pontosan tudták, ha valaha, a bázison, a tűz körül megszokotthoz hasonló beszélgetés alatt szóba kerül majd, elmaradnak a viccek és az ugratások.

Vitória félig kibontakozott a bátyja öleléséből, magához húzta az apját is és hárman, egymást ölelve indultak el visszafelé, az őket bámuló férfiak irányába. A harmadik férfi ott maradt, majd egy szó nélkül eltűnt a folyosó kanyarulatában, Paul pedig felvette Vitória fegyverét a földről.

Mikor a trió odaért a kommandóhoz, Vitória levette a kezét az apja és a fivére derekáról, majd bajtársai felé fordult. Kapkodva letörölte a könnyei maradékát és szégyenlősen rájuk mosolygott. John felnevetett, előrelépett és felkapta a lányt.

-   Úgy örülök neki, hogy megtaláltad a családodat!

A lány nevetett és megint elkezdtek folyni a könnyei.

-   Még én is alig bírom elhinni, de köszönöm John! – végignézett a csapat tagjain. – És nektek is! Mindent köszönök!

Hogy pontosan mit is köszönt meg, azt valószínűleg nem tudta volna megmondani, de nem is volt rá szükség.

Grey tábornok mosolyogva megköszörülte a torkát.

-   Nos, az úr Jean Aubert ezredes, a törzsőrmester édesapja. A másik úriember pedig Jean-Pierre Aubert őrnagy. A bátyja.

A tábornok mindenkit bemutatott mindenkinek és mindenki tisztelgett, illetve kezet fogott mindenkivel. Nem egy szokványos tiszti találkozó volt, az biztos! De ez most így volt jó! Jeff ránézett Vitóriára, aki tágra nyílt szemekkel figyelte az apját. Az ezredest és Jeffet éppen akkor mutatta be egymásnak Grey tábornok.

-   Winter őrnagy, örülök, hogy végre megismerhetem! Köszönöm, hogy épségben haza hozta a lányomat!

-   Ezredes úr! Megtiszteltetés! – mivel a köszönetnyilvánításra nem tudott mit felelni, így inkább csak ennyit mondott.

A határozott kézfogás alatt Jeff agyában felsejlett a gondolat, hogy talán nem is az ellenség táborába jutottak el. Mert hát, hogy is lehetne, hogy Grey tábornok az ő eddigi ellenségeik táborában rejtőzött el? És Vitória apja? Biztosan nem ellenség. Biztosan nem az ő ellenségük! Hogy is mondta az imént? ’Köszönöm, hogy épségben haza hozta a lányomat!’ De ha itt nem az ellenség tanyázik, akkor hol vannak és mi ez az egész? Talán a küldetés kezdete óta, végig rossz nyomon járt? Illetve jó nyomon csak… Olyan zavaros volt most minden!

Mikor Jeffet és Vitória bátyját mutatták be egymásnak, Jean-Pierre határozottan fogott kezet vele és egy lassú fejmozdulattal bólintott felé.

-   Már sokat hallottam rólad!

Jeff felnézett a nála fél fejjel magasabb fivérre. Jean-Pierre majdnem olyan magas volt mint Madox. Megeresztett egy félvigyort.

-   Én is rólad!

-   Nocsak! Akkor majd egyszer leülhetnénk dumálni egyet!

Mikor már mindenki ismert mindenkit és Ray meg Jean-Pierre éppen belemerült volna valami kaland részletes kitárgyalásába, Aubert ezredes széttárta a kezeit és megszólalt.

-   William, azt hiszem el kéne látnunk a csapatodat némi koffeinnel és étellel. Már minden bent van a nagyteremben.

-   Mielőtt jöttetek, az őrnagy éppen arról tájékoztatott, hogy Washington alezredes átállt az altábornagyhoz.

-   Már ezredes. – szólt közbe Jeff.

-   Értem! – bólintott Vitória apja. – Akkor előbb vizsgáljuk meg azt a csomagot!

-   Éppen arra készültünk. – bólintott a vezérőrnagy.

-   Én megyek! – mondta Jean-Pierre.

-   Rendben! – válaszolta az apja.

-   Hová mész? – kérdezte Vitória és utánanyúlt testvére kezének.

-   Reggelre itt vagyok és majd beszélgetünk! – válaszolta a bátyja, majd kisvártatva hozzátette. – Hiányoztál hugicám!

-   Te is nekem! – kiáltott utána Vitória, de Jean-Pierre már a folyosó vége felé tartott és nem fordult meg.

-   Hová megy? – kérdezte az apját a lány.

-   Semmi komoly! Reggelre visszaérnek. Majd elmondom. – az ezredes Grey tábornokra pillantott. – Mehetünk?

-   Igen! Kövessenek őrnagy!

A tábornokkal az élen elindultak a folyosón és a végén jobbra fordultak. A vezérőrnagy egy kétszárnyú ajtóhoz vezette őket és kopogtatás nélkül benyitott. A bent lévők azonnal felugrottak, de Grey tábornok leintette őket. Jeffet és a csapatot azonban egyáltalán nem érdekelte a bent lévők fegyelme. A mai estén már sokadszor, meglepődve kiáltottak fel.

A helyiség hátsó falát egy hatalmas konzol foglalta el. Rajta három monitor, kapcsolók, lámpák és egy halkan sípoló szerver mindezek mögött. A konzol előtti asztalon négy további monitor. Kettő-kettő mindkét technikusnak. Azok most értetlenül pislogtak az állig felfegyverzett, ismeretlen csoportra.

Az egyik monitor előtt egy gondosan rekeszekre osztott tárolóban négy csúcstechnológiás eszköz. Olyanok voltak, mint valami multifunkcionális távirányító. Négy másik rekesz üres volt.

-   Azt a kurva, kibaszott életbe! Mi a fasz van itt? – kiáltott fel Ole és Jeff most száz százalékig egyetértett az ifjú jäger kérdésével.

A helyiséget ugyanis pontosan ugyan az a műholdas irányító és kommunikációs berendezés töltötte meg, mint amilyent az Euskirchen-i vegyiüzemben megsemmisítettek.

2.

Jeff gyanakodva méregette a berendezést, aztán Grey tábornok felé fordult.

-   Megmagyarázná, uram?

-   Mindent a maga idejében! – az egyik technikus felé fordult. – Zászlós, hívja elő a csomagot!

-   Értettem tábornok úr!

A zászlós ujjai sebesen végigfutottak a billentyűzeten és az egyik monitoron pörögve megjelent egy sötétszürke kocka, majd alatta egy értelmetlennek tűnő kódsor. D-ER_0748_1101

-   Mi ez tábornok? – kérdezte Jeff.

-   Ez egy kódolt hangüzenet. A tartalmáról fogalmunk sincs. Magának szól. – a tábornok megérintette a technikus vállát. – Zászlós!

Az megfordult a széken és elkezdett magyarázni Jeffnek.

-   Ez egy tömörített üzenet uram. A rendszer rögzítette január tizenegyedikén, hét óra negyvennyolc perckor. Washington alezredes modulátoráról érkezett és Jeff Winter őrnagynak volt címezve. Grey tábornok parancsára nem nyitottuk fel, hanem archiváltuk.

Jeff kezdte megérteni a fájl nevébe rejtett rövidítéseket. A számok tehát az idő és a dátum, a betűk pedig Druida és Ezüst Róka. A Zónában használt hívójelek. A Druida volt Washington, ő pedig az Ezüst Róka. Azt már a nyári tapasztalataiból és Ole elmondásából tudta, hogy a megfelelő dekódoló rendszer nélkül nem lehet megnyitni vagy feltörni az üzenetet. Jeff várakozva nézett a tábornokra.

-   Kódolja ki, zászlós! – adott parancsot a vezérőrnagy.

A technikus ujjai újra végigfutottak a billentyűzeten, majd a képernyőn lévő kocka kinyílt. A technikus rávitte az egérmutatót, kattintott és a pár másodperc múlva a hangszóróból Washington hangja szólalt meg. Olyan tisztán és érthetően, mintha itt állna mellettük a szobában.

-   Szevasz Jeff. Ha ezt hallod, akkor biztonságban vagytok. Reméltem, hogy így lesz! Én nem tudom… szóval nem is tudom, hogy hol kezdjem…!? Sajnálom, hogy átvertünk, …hogy átvertelek! Nem volt más választásom. Ahhoz, hogy sikerrel járjunk ez szükséges volt. Tudom, hogy eljátszottam a bizalmadat és a barátságunkat is… és talán ez volt a legnehezebb az egészben. Úgy tenni, mintha egy lennék azok közül a rohadékok közül és látni a gyűlöletet a szemedben… Most nincs sok időm, de hallgasd meg…, hallgasd végig a tábornokot! Remélem majd megérted ennek az egésznek a szükségességét! … Nem hiszem, hogy túlélem ezt… Ne hidd, hogy sajnáltatom magam, önként vállalkoztam a feladatra. Ahogy mondtam, ha nem élném túl, akkor tudd, hogy soha nem árultalak el sem téged, sem a tábornokot, sem mindazt, amiért harcolunk! Én csak… csak szeretnék még egyszer a szemedbe nézni és elmondani, hogy nem árultalak el. Nem kérem, hogy bocsáss meg nekem és nem várom, hogy visszaszerezzem a barátságodat, de azért el akarom mondani, hogy sajnálom! Aztán majd eldöntöd…, meglátod, hogy mit tudsz ezzel kezdeni. Arra kérlek még egyszer, hallgasd meg Grey tábornokot! … Járj sikerrel! Tegyétek meg amit kell, hogy túlélje az emberiség azt, ami most következik! Már közelít és nincs sok időnk… Ha nem találkoznánk többé, akkor Isten óvjon! … És még valami! Kérlek, mond meg Aubert törzsőrmesternek… Vitóriának! … Mond meg neki, hogy sajnálom! Én terjesztettem el róla azt a sok szemétséget, amivel megvádolták. El kellett terelnem róla a figyelmet, hogy ne jöjjenek rá, miért is volt ő olyan fontos Gardone tábornoknak. És nekünk! Szóval sajnálom, hogy bemocskoltam a tisztességét, de nem találtam jobb megoldást. Talán megbocsát érte, ha megérti miért volt szükséges! Ég veled barátom!

Az őrnagy hitetlenkedve meredt a tábornokra. A csapat többi tagja is hidegen méregette a vezérőrnagyot, a berendezést, de még a technikusokat is. Vitória olyan gyilkos tekintetet vetett az apjára, hogy az ezredes végül elfordította a fejét. Valósággal megfagyott a levegő.

Jeff iménti kétségbeesett monológja saját magához, hogy valójában az ellenség fészkében vannak-e vagy sem, hirtelen értelmét vesztette. Elvégre egy ugyanolyan kommunikációs eszköz áll itt, mint annak idején a vegyiüzemben. Az pedig az ellenség legfontosabb bázisa volt. Egy új tömegpusztítófegyver szülőhelye.

Ráadásul Washington ezen az eszközön hagy neki valami zavaros üzenetet, amiben azt próbálja megdumálni, hogy valójában nem is árulta el, csak valami szar álcát védett a viselkedésével? Szúrást érzett a tarkóján és a fájdalom a homlokáig hatolt. Elege volt az egészből!

Mire végre rá tudott nézni a tábornokra, ezernyi kavargó, rendezetlen gondolatából a legidétlenebbet sikerült szavakba öntenie.

-   Washington, mint fedett ügynök? Ez valami elbaszott vicc?

Grey tábornok az ajtóra mutatott.

-   Jöjjenek!

Mivel senki nem mozdult, megismételte.

-   Jöjjenek! Elmesélik, mi történt magukkal, aztán én is elmondom, amit lehet…

Jeff fejébe újabb szúrás hasított. Gyilkos indulattal meredt elöljárójára.

-   Elmondja, amit lehet? Mindent el fog mondani uram! Ezt ígérte és ezt is várom el! Ha most elutasít engem, vagy ígéretet tesz az őszinteségre de a későbbiekben rájövök az ellenkezőjére, azonnal itt hagyom és soha többé nem látjuk viszont egymást! A szakasz tagjai természetesen maguk döntenek erről!

A szakasz tagjai természetesen maguk döntöttek róla, hogy vele tartanak. Elszántam megmarkolták a fegyvereiket és a szűk kommunikációs helyiségben felsorakoztak az őrnagy mögé. Ezt nem lehetett félreérteni. Valószínűleg a legbelülre szorult Aubert ezredes is így gondolhatta, mert megfogta a lánya vállát.

-   Vitória…!

-   Meg se próbáld apa!

Vitória lerázta magáról az apja kezét és haragos pillantást vetett rá a válla felett. Ez is elég egyértelmű volt. A mondat, a hangsúly, a gesztus, mind-mind azt sugallta, hogy ha választani kell, akkor a csapatot fogja választani.

Jeff és persze a többiek is, meg tudták érteni a lány érzéseit. Évekig halottnak hitte az apját és akkor egyszerre csak kiderül, hogy valaki, még inkább valakik, az ő környezetükből pontosan tudták, hogy életben van. És azt is, hogy hol van. Neki pedig erről egy szót sem szóltak soha. Csoda, hogy nem ment el a józan esze.

-   Jeff…

-   El se kezdje tábornok! – torkolta le Jeff a vezérőrnagyot. – Mindazok után, hogy évekig sötétben tartott és folyamatosan az orromnál fogva vezetett, a legkevesebb, hogy mindenbe beavat!

-   Jeff…

Megint nem hagyta szóhoz jutni.

-   Tehát mindenbe! És utána majd eldöntöm, hogy mit teszek!

-   Hm! Szóval, azt akartam mondani, hogy elmondok mindent, amit lehet. Ez lehet, hogy elég lesz magának, lehet, hogy nem, de a történet legnagyobb részét, amúgy sem én, hanem Aubert ezredes fogja elmondani. Sok eseten csak feltételezésekre hagyatkozhatunk és a sejtéseinket fogjuk megosztani önökkel, de talán ezt majd nem tekintik őszintétlenségnek! Ez így megfelel, Jeff?

Az őrnagy meghökkent, de nem hagyta, hogy a tábornok gesztusa eltérítse a haragját.

-   Meglátjuk! És most hallgatom!

-   Akkor talán menjünk át egy kényelmesebb közegbe, mert ez egy hosszú történet lesz Jeff. Nagyon hosszú!

3.

A nagyteremnek nevezett helyiség egyáltalán nem volt nagy. Koszos, fehér falak, néhány összetolt, szögletes asztal, körülöttük húsz szék. Egy össze-vissza görbült, gurulós kocsi a távolabbi sarokban, azon mindenféle papírok, rendezett halmokban. Egy régi-módi tábla a falon, még látszottak rajta a régebbi írások és vázlatok mára letörölt foltjai. Szakadozott, vastag, sötétkék függönyök lógtak az ablakok előtt. Elzárták a rideg külvilágot a bent ülők elől. És ezzel együtt kizárták a kíváncsi szemeket a teremből.

Amint a kommandósok a tábornok és az ezredes nyomában beléptek a terembe azonnal jött a következő megrázkódtatás. A legbelső asztal mögött, az ablak felöli oldalon ott állt Antoine tábornok. Antoine tábornok, a Határvédelem egykori vezérkari főnöke, akit a Zóna elleni támadás éjszakáján elhurcoltak. Az az Antoine tábornok, akiről Caryll ezredes azt állította, hogy az alapítóparancs értelmében, őt illeti most a Főparancsnoki poszt és akinek a megkeresésére elküldte őket. Jeff nem lepődött meg annyira, mint amennyire egy ilyen helyzetben kellett volna. Mióta a vezérőrnagy felbukkant, számított erre a fordulatra is. Csak az nem fért a fejébe, hogy akkor tulajdonképpen kit is kellett nekik megkeresniük?! Az ellenséget, vagy egy olyan szabad-csapatot, akik teljes titokban együttműködtek a Zóna azon tisztjeivel, akik a jó oldalon álltak? Hirtelen az eszébe villant, hogy Grey tábornok a nyáron azt mondta neki a Maas hídján kiiktatott csapatról, ejthettek volna egy foglyot, mert lehet, hogy értékes információkhoz jutottak volna hozzá. Utána pedig, amikor kiküldte őket, hogy keressék meg a táborukat, kifejezetten azt a parancsot adta, hogy kapjanak el valakit és hallgassák ki. Lehetséges volna, hogy …?

John felkiáltott, Ray nagyon csúnyán káromkodott, a többiek is hozzáfűztek néhány keresetlen megjegyzést a nem várt találkozáshoz, egyedül Madox nem szólt semmit. Összehúzott szemmel meredt a tábornokra. Jeff Grey tábornokhoz fordult.

-   Van még valami meglepetése uram? Mert kezdem felkúrni az agyam rajta, hogy egy éve hülyének néz engem és folyamatosan átbasz a titkolózásaival!

Ez a nyílt, agresszív kitörés mindenkit megdöbbentett. Az őrnagy mindig elismerően beszélt Grey tábornokról és még akkor is az ártatlanságát bizonygatta, amikor a csapat többi tagja felvetette, hogy esetleg benne van az összeesküvésben, aminek a nyomán igyekeztek megtalálni az árulót a Zónában. Jeff huszonöt éve szolgált a tábornokkal és több mindenen mentek át együtt, mint amire bármelyikük is emlékezni akarna. Ez a függelemsértő kijelentés azt sugallta a csapatnak, hogy parancsnokuk valóban kezd arra a szintre jutni, ami semmi jót nem jelent a környezetének. Kifejezetten ellenségesnek tűnt most és a helyiségben lévők, Aubert ezredes kivételével, pontosan tudták, hogy mennyire veszélyes dolog az őrnagy ellenségének lenni.

Antoine tábornok közben megkerülte az asztalt és Jeff felé nyújtotta a kezét.

-   Ne nehezteljen Grey tábornokra őrnagy! Én kértem meg rá, hogy ne szóljon rólam! – Jeff elfogadta a tábornok felé nyújtott jobbját.

-   Üdvözlöm tábornok úr! És ha megkérdezhetem, mi oka volt erre? – felelte fagyos hangon.

-   Azt szerettem volna, hogy meglepődjenek! Ha úgy tetszik, sokkolja önöket a találkozás velem.

-   Kurva jó, uram! Lassan egy éve csak sokkolnak minket és mindezt úgy teszik, hogy nem hagynak nekünk választási lehetőséget!

-   Ez talán igaz őrnagy, de amiről beszélnünk kell, az sem kevésbé sokkoló. Vagy azt gondolja, hogy szórakozásból eljátszottuk Grey tábornok halálát és az én elrablásomat?

-   A dolgok mostani állása szerint, nem tudom, hogy mit gondoljak tábornok! De azt tudnia kell, hogy nem tetszik! Leginkább azért, mert mi mindig lojálisak voltunk. Megtettük a kötelességünket, de ez az egész szarkavarás nekem azt mutatja, hogy a másik oldal krónikus bizalmatlanságban szenved.

-   Ez nem bizalmatlanság Jeff! – szólalt most meg Grey tábornok is. – Tekintsük szükséges rossznak. És ha indokot is akar hozzá, akkor csak annyit mondok, jobban szeretünk élni, mint beszélni! És önöket is élve akartuk kihozni onnan.

-   A Zónára gondol?

-   Arra gondolok!

-   Nem lett volna egyszerűbb, ha beavat mindenbe? Esetleg még segíthettünk is volna. Talán van annyi vér a pucánkban, hogy megbirkózunk egy ilyen feladattal!

Olyan volt, mintha hirtelen tíz fokot hűlt volna a levegő. Értetlenséget kifejező szemöldökráncolások, gyanakvó, ellenséges pillantások cseréltek gazdát. Ez utóbbiak inkább a tábornokoknak és az ezredesnek szóltak. Senki nem tudta, mit is kéne kezdeni ezzel a helyzettel. Jeff nem értette, mit gondolt Grey tábornok?! Hogy ők, ő, majd ujjongani fog? Hogy vigyorogva tiszteleg elöljárójának és azzal le van tudva minden? Hogy majd jó katona módjára megkönnyebbülten sóhajt egyet és várja a további parancsokat, amiknek a hátteréről nem kérdezősködik, hanem csak végrehajtja?

-   Ha így gondolta, akkor azt nagyon elbaszta! – zárta le magában az elmélkedést az őrnagy.

Csak az tette most némileg barátságosabbá a termet, hogy az asztalokon tálcák álltak, azokon bögrék, kávés és teás kancsók. A tálcák mellett néhány tál, azokban főtt krumpli, hússzeletek és valami mártás. Jeff és Ray legnagyobb meglepetésére, három, egész karton cigaretta is ott hevert az első asztalon.

-   Foglaljanak helyet és fogyasszanak, ami csak tetszik! Ha akarnak zuhanyozni…

-   Nem akarunk! – felelte határozottan Jeff és bár Gunny csúnyán nézett rá, ügyet sem vetett a vezető szanitécre.

Persze neki is jól esett volna a fürdés, de nem akarta engedni, hogy a tábornok felkészüljön a beszélgetésre. Hallani akart mindent. Most!

Leült az asztalhoz, közvetlenül az asztalfő mellé, töltött magának egy hatalmas bögre kávét, majd magához húzta a piros-fehér cigarettás kartont. A kedvence volt.

Megitta a kávét, töltött magának még egyet, rágyújtott és végigtekintett a csapaton. Azok is most helyezkedtek el. Madox már az ételeket kóstolgatta, Ray dohányzott és John is éppen egy szálat halászott ki a dobozból. Vitória ellenségesen méregette az apját, aki Jeffel szemben ült le az asztal túloldalán. A többiek kávéztak, teáztak vagy éppen a húsból falatoztak.

-   Honnan van ez a cigaretta, uram? – kérdezte Ray, aki hamarabb levetette magáról a megrázkódtatást. – Ősidők óta nem láttam ilyen csomagolást. Főleg nem ennyit.

-   Egy csapatunk ráakadt egy egykori csempészbanda raktárára az Olasz-Alpokban, alig száz mérföldre innen. Harmincötezer karton cigaretta, néhány ezer láda alkohol, kávé és egyéb értékes készletek voltak ott. Begyűjtötték őket és azóta a kedvelőik fogyasztanak belőlük. Persze mértékkel. Egy részét pedig felhasználták. Hasznos információkra és értékes javakra cserélték őket.

-   Mi? Olaszországban? Ott megmaradt valami? – kérdezte mohón Paul, egy jelentős darab hússal a szájában.

Erre az információra John is előre hajolt. Jeff értette. Olaszország jóval közelebb volt az ő hazájához is.

-   Igen, elég jó állapotban megmaradt az ország. Legalább is a Zóna környékéhez képest. Ez természetesen csak az infrastruktúrára vonatkozik. A lakosság nagy része sajnos ugyan úgy elpusztult, mint máshol. De erről majd ráérünk még beszélgetni. – a tábornok Jeffhez fordult. – Tudja nagyon érdekel minket, hogy mi történt magukkal, úgyhogy kérem meséljen őrnagy!

-   Azt már nem! Magyarázatot ígért tábornok úr és az égre mondom, ezúttal nem hagyom magam megvezetni! Előbb maga jön, aztán majd esetleg én is elmondom, amire annyira kíváncsiak.

A tábornok hallgatott néhány másodpercig és közben Jeff arcát vizslatta.

-   Rendben van őrnagy! – az asztalra mutatott. – Mindenből van elég, egyenek, igyanak, dohányozzanak nyugodtan! Közben is tudnak figyelni. Ahogy már említettem, kezdetben inkább Aubert ezredes lesz az, aki beszélni fog. Jean!

-   Köszönöm William!

Vitória apja kissé hátradőlt a széken, felnézett a mennyezetre, mintha onnan akarná leolvasni, hol is kezdje a mondanivalóját. Senki nem törte meg a csendet, de a feszültség kézzelfogható volt. Talán, talán most megtudják, mi történt a Zónával és mi történik velük.

Grey tábornok jól mondta, hosszú történet volt. Mire befejezték, már másnap este volt. Addig az ellátók négyszer hoztak nekik ételt, kétszer annyi alkalommal töltötték fel friss kávéval és teával a kancsókat, elfogyott egy karton cigaretta és a kommandó valóban megtudta, hogy mi történt velük. És ennél még többet is. Megtudták, hogy mi történt a világgal.

4.

Aubert ezredes megköszörülte a torkát, végignézett a csapaton, majd utoljára a lányára szegezte a pillantását. Végül beszélni kezdett.

-   Nyolc évvel ezelőtt, a francia katonai hírszerzés látókörébe került férfi, aki vegyifegyverek gyártásához alkalmas alapanyagokkal kereskedett a fekete piacon. Valójában egy közvetítő volt, aki összehozta a vevőket az eladókkal. Jutalékért dolgozott, és ebből elég szépen megszedte magát. De ez most mellékes. A lényeg, hogy véletlenül akadtunk rá, mert az egyik fedett ügynökünk ügyfelétől akart vásárolni. Az ügynök továbbította az adatokat és a hírszerzés ráállt. Nem akarták lekapcsolni, mert úgy gondolták, hogy a kapcsolatait felgöngyölítve, nagyobb csapást lehet mérni az illegális fegyverkereskedelemre. A kis-halak ráértek. A megfigyelése közben ráálltak a mobiljára is és bár csak kevés régebbi adatot sikerült megszerezni róla, arra jó volt a bemérés, hogy folyamatosan követni tudták, hol tartózkodik a Közvetítő. Természetesen a hívásai és az üzenetei sem maradtak már rejtve. Így már nem kellett folyamatosan fizikailag megfigyelni, a hírszerzés csak időnként küldött utána ügynököt, ha éppen olyan helyen tartózkodott, ahol nem került különösebb erőforrásokba a követése. És az sem jelentett gondot, ha a megfigyelők elveszítették szem elől. Március végén a Közvetítő Hollandiában időzött. Mivel volt rá kapacitás, egy csapat rutinszerűen ráállt. De ott valami változott. A csapat elvesztette szem elől és a digitális lábnyoma is eltűnt. Nem lépett kapcsolatba senkivel telefonon, az ismert email címei befagytak, nem használta az addig felderített bankszámláit és hitelkártyáit sem. Majd egy nap múlva teljesen megszűnt a mobiljel is. A helyszínen irányító ügynök, tizenkét óra elteltével kapcsolatba lépett a központtal. Jelentett és erősítést kért. Néhány órán belül hat újabb ügynök indult el, hogy a Közvetítő leggyakrabban felkeresett kapcsolatainál várakozzanak. Közben a hírszerzés minden lehetséges módon próbálta bemérni a digitális térben. Folyamatosan pingelték a mobilját, lehallgatták a kapcsolatai felderített mobileszközeit, feltörték az internetes levelezéseiket. A Közvetítő sehol nem bukkant fel.

Mielőtt folytatta volna, John megszólalt.

-   Azt értem uram, hogy a hírszerzés rámozdult, de miért? Az előbb azt mondta, csak egy kis hal volt. Ekkora apparátust nem szokás megmozgatni egy szaros üzletkötő miatt. Bár nem ismerem a francia hírszerzés módszereit…

-   Önnek abban igaza van fiatalember, hogy a Közvetítő csak egy kis hal volt, de azt meg kell értenie, ha egy megfigyelt személy szokásaiban ekkora változás történik, akkor a titkosszolgálat megmozdul. Ez ugyanis azt sugallja, hogy az illető készül valamire.

-   Értem. És készült?

-   Folytatom és megérti! Az eredeti megfigyelők elkezdték átvizsgálni Apeldoorn városát, de nem jártak sikerrel. A hírszerzés felkészült rá, hogy szorosabb megfigyelés alá vonja a Közvetítő üzleti és magán kapcsolatait.

-   Ennél is szorosabbra? – kérdezte Paul.

-   Igen. Amit eddig tettek azok csak a kezdeti lépések törzsőrmester. Ilyen esetben a kapcsolatok kapcsolatainak a felderítése és lenyomozása a következő lépés. Ez természetesen idő és energia igényes, nem beszélve arról, hogy rendkívül költséges is, tehát nem lehet csak úgy belefogni, hogy aztán majd lesz valami. Ehhez már felsőbb engedély kell. A műveleti irányító fel is kereste az illetékes felettesét és engedélyt kért a megfigyelés kiterjesztésére. Első körben az illetékes elutasította a kérelmet, de folyamatos tájékoztatást kért.

-   Tipikus bürokrata! – kotyogott közbe megint Paul.

-   Így is lehet tekinteni és bizonyos mértékben igaza is van, de azt látnia kell, hogy bár a nemzetbiztonságot érintő kérdésekben a hírszerzésnek szinte korlátlan erőforrások állnak rendelkezésére, minden elköltött Centről számot kell, hogy adjanak és ez az eset nem érintette közvetlenül Franciaország biztonságát.

Paul bólintott, Jeff pedig tűnődő arcot vágott. Kezdett benne felsejleni egy gondolat. Egy meglehetősen baljós gondolat. Az ezredes folytatta.

-   Már a következő napon bekövetkezett a fejlemény, ami végül beindította a gépezet egy részét. A Közvetítő mobilja újra aktivizálódott. Luxemburgban, egy olyan címen, ahol már többször megfordult az elmúlt hónapok alatt. A mobil, a megfigyelt személy egy alkalmi hölgyismerősénél kapcsolódott vissza a hálózatra.

-   És? Elment kurvázni egyet. Ez még nem bűn. – vágott közbe Ole a szokott finomságával.

Az ezredes szomorúan elmosolyodott.

-   Az még valóban nem lenne bűn de a mobil, nem egészen húsz perc múlva megint kikapcsolt.

-   És?

-   Az ügy itt kétfelé válik. Az egyik, amiért ez fontos volt az az, hogy eközben Apeldoornban az ügynökünk kiszúrta a Közvetítőt. Vonattal akart Dániába utazni. A csapat ismét ráállt. A másik vonatkozása az eseményeknek, hogy azonnal egy csapat indult Luxemburgba és megkezdték a nő megfigyelését. Amikor nem volt otthon, az egyikük be is hatolt a lakásba és átkutatta. Talált egy Hollandiában feladott futárcsomagot, amiben benne volt a kikapcsolt mobil és egy üzenet. Az üzenetet egy férfi írta a nőnek és az állt benne, hogy ő tulajdonképpen a Közvetítő egy barátja és nála maradt a mobil. Mivel a Közvetítő, neki a barátnak, ezt a címet adta meg kapcsolatnak, ide küldte el a telefont. Arra következtettünk, hogy a Közvetítő abban bízott, a hölgy kíváncsiságból, vagy féltékenységből, vagy egyszerűen haragjában bekapcsolja a mobilt, hogy belenézzen. Ez be is jött neki. Elvesztettük volna a nyomát, pontosabban nem akadtunk volna rá, ha a helyszíni csapat vezetője nem ennyire gyanakvó. Így viszont, ismét rá tudtak állni. Kis kitérő a történetben, hogy a hírszerzés lenyomozta a nőt is. A telefonját, a digitális levelezéseit, a banki tranzakcióit, az ismerőseit. Semmit nem találtak. Az egyetlen különös dolog az volt, hogy sokat levelezett egy magát holland bútorkereskedőnek valló férfival. Találkozgattak is az elmúlt egy évben. Végig lekövettük ezt a szálat is, de vakvágány volt. Tehát egy lehetséges jó nyom.

-   Ezt nem értem! – emelte fel a kezét John, amiben éppen a harmadik cigaretta égett.

A parázsló dohány keserédes illata szétterjedt a magyar fiú körül.

-   Megmagyarázom. A nyomokat követve egy olyan személyazonosságra bukkantak, ami nem létezett. Maga a név felbukkant ugyan egy régi cégbejegyzésben, de a társaság már évek óta nem működött. Ez a hamis személyazonosság viszont tökéletes volt egy alkalmi viszony fenttartásához. A hírszerzés arra jutott, hogy a Közvetítő lehet a holland bútorkereskedő és ezt a kapcsolatot, persze a szórakozás mellett, inkább csak egy elterelő művelet esetére tartotta fenn. Ezt a lehetőséget látszott megerősíteni az is, hogy semmilyen elért forrásban nem találtuk nyomát annak, hogy bárki is hivatalos elérhetőségként adta volna meg a nő lakhelyét. Ez persze nem feltétlenül jelenti azt, hogy nem is volt ilyen személy. Tovább erősítette a gyanút, hogy a csomag megérkezése után a nő többször is hívott egy mobilszámot de az a szám már nem élt. Egy holland mobilszám volt egyébként.

-   Oké, kergetőztek ezzel a faszival. A történet biztos tanulságos, de megtudhatnánk végre, hogy mi köze van ennek hozzánk, meg ehhez az egész rakás szarhoz, amibe belecsöppentünk? – kérdezte Madox és a hangjában indulat bujkált.

-   Az imént az ön parancsnoka követelte, hogy mindent megtudjanak. Ennél részletesebben nem tudjuk elmesélni önöknek. És, hogy mi köze maguknak mindehhez? Hamarosan megtudja százados! – felelte Grey tábornok. – Előrebocsátom, bármilyen különös is lesz, magának hamarabb jut benne szerep, mint gondolná!

Ez meglepő kijelentés volt. Még az Őrült is meghökkent, de aztán gyorsan visszabújt a szerepébe.

-   Na arra kíváncsi leszek! – mondta és karba tett kézzel hátradőlt a székén.

Aubert ezredes folytatta.

-   Tehát a Közvetítőt megtalálták és a nyomában voltak Dánia felé. Sajnos a mobilt, ami nála volt, nem tudták bemérni. Csak a teljesség kedvéért mondom el, mert a mi szempontunkból lényegtelen, a Közvetítő Sonderborgban szállt meg. Ott időzött két napig, majd autót bérelt és felment Esbjergbe. A hírszerzés feltörte az autókölcsönző rendszerét és sikerült kideríteni, milyen néven és milyen bankkártyával bérelte ki az autót. Csakhogy szemléltessem milyen alaposan előkészült erre az útra, ezt a nevet és kártyát, most használta először.

-   De gondolom nem utoljára? – kérdezte Ray.

-   Majd arra is rátérek. Tehát az emberünk megérkezett Esbjergbe, konkrétan a kikötőhöz és órákon keresztül csak sétálgatott. Felment a belvárosba, evett, kávézott, vásárolt egy új öltönyt, aztán teljesen váratlanul beült egy taxiba és elhúzott. Az ügynökök nem tudták követni, mert a belvárosnak annak a részéről ki vannak tiltva az autók. Kénytelenek voltak visszatérni a bérelt kocsihoz és ott várni, hátha visszatér. Néhány óra múlva valóban megérkezett és visszahajtott Sonderborgba a szállodájához. Másnap reggel kijelentkezett, majd a következő állomás Flensburg volt. Újabb két napig nem mozdult, aztán Berlinbe utazott. Itt úgy tűnt, végre történik valami és találkozóra megy, de kiderült, hogy csak egy bordélyházat keresett fel.

-   Fasza! Gondoltam, hogy egy háromszáz részes szappanopera kerekedik ki ebből. – fortyant fel újra az Őrült.

-   Esetleg várja ki a végét százados! Ha már ragaszkodtak hozzá, hogy mindent tudjanak. – mondta Grey tábornok.

Mielőtt az Őrült válaszolhatott volna, Antoine tábornok is megszólalt.

-   Tudja százados, én csak jóval a Csendes-köd után hallottam ezt a történetet. És akkor is csak az elejét. Aztán menet közben, hosszú évek alatt jutottam mindazon információk birtokába, ami ma itt órák alatt magukra zúdul. És nekem még mindig hányingerem van, ha csak eszembe jut! Tehát azt javaslom, hallgassa inkább figyelemmel az ezredest! Mert amit elmondunk önöknek, az csak egy történet. A csattanó, csak utána következik. És az sem lesz szívderítő!

-   Értettem, uram! – vágta rá nyersen Madox.

-   Akkor folytatom. – szólalt meg gyorsan Aubert ezredes, hogy véget vessen a további szópárbajnak. – Értsék meg, ha lényegtelennek is tűnik amiről most beszélek, ez készíti elő a terepet a további információknak. Ha úgy tetszik, ezzel csak megalapozom azt a szövevényt, ami ide vezetett. Tehát, az emberünk Berlinből Prágába repült. Mivel erről az útról tudtunk, egy kevésbé fontos ügyről levettünk egy másik csoportot és ők már a Václav Havel reptéren várták a Közvetítőt. Az emberünk még a terminálon vett egy feltöltőkártyás telefont és két hívást is indított. A hírszerzésnek sikerült ráakaszkodnia a mobilra és lenyomozni a hívásokat. Az első szám egy prágai szálloda száma volt, a második pedig egy német mobilszám, ami akkor Bécsben csörgött ki. Ráálltak arra is de sajnos, feltörni nem sikerült.

Az ezredes ivott egy pohár vizet, megtörölte a száját, aztán folytatta. A csapat feszült csendben hallgatott és várta, hogy mi sül ki végre ebből a történetből. Még Madox sem szólt egy szót sem, de Jeff látta, hogy forognak már a kerekek a fejében. Vitória a sokadik bögre teáját bámulta maga előtt az asztalon.

-   Az emberünk bejelentkezett a szállodába és másnap estig nem mozdult. Ez alatt az idő alatt az ügynököknek sikerült ráállniuk a szálloda telefonvonalára is, de sem azon keresztül, sem a mobilján nem kapott sem hívást, sem üzenetet egészen este hétig. Akkor érkezett a mobiljára egy szöveges üzenet. Számok és betűk zagyva sorozata volt az egész. Az ügynököknek nem jutott rá idejük, hogy megfejtsék, de mint kiderült, nem is volt szükséges. A Közvetítő tíz perc múlva úton volt valahová. Megint taxival ment, de ezúttal tudták követni a kertvárosba. Ott kiszállt, két utcát gyalogolt, végül bement egy házba. A csapat elhelyezkedett. Egy autóval és a megfigyelő furgonnal. Még egy óra sem telt el, amikor a házból egy ismeretlen férfi lépett ki, majd pár házzal lejjebb autóba ült és elhajtott. Az autós ügynök pár Drezdáig követte, a furgonban ülők ott maradtak.

-   És mit csinált a faszi Drezdában? Egyáltalán ki volt az?

-   Nos, ez jó kérdés! A csapat követte ugyan, de ott leszakadtak róla, mert befutott egy hívás a többiektől. Akik ott maradtak Prágában, egy idő után nyugtalankodni kezdtek, mert a Közvetítő nem mozdult. Engedélyt kértek a behatolásra és miután megkapták, bementek. A Közvetítő ott feküdt holtan.

Noha a sokat látott kommandó számára nem volt meglepő a fordulat, mégis csendesen ültek a helyükön. Kezdett összeállni bennük a kép, hogy merre is tart ez a történet. Jeff töltött magának egy bögre langyos kávét és meggyújtott egy cigarettát. Ray is követte a példáját, közben alig látható mozdulattal bólintott neki. Az őrnagy visszabólintott.

-   A Közvetítő halála gőzerővel indította be az apparátust. Az ügygazda ismét jelentett a felettesének, aki az események hatására jóváhagyta az erőforrásokhoz való teljes hozzáférést.

-   A seggfej! – bődült el Ole.

-   Mire gondol törzsőrmester? – kérdezte Antoine tábornok.

-   Hát csak arra, hogy a főnök már elsőre is kérte, hogy nyissák meg neki az erőforrásokat. De az a pöcs elhajtotta. Ki volt az az idióta?

-   Én! – felelte Aubert ezredes.

Ole kigúvadt szemekkel meredt rá, aztán hebegve elnézést kért.

-   Nem tesz semmit törzsőrmester! – folytatta Vitória apja. – Valahol meg tudom érteni az indulatait

Jeff, aki már biztos volt a folytatásban, csak a részletek nem voltak tiszták előtte, pontosan tudta, hogy az ifjú hegyivadásznak még nem esett le a tantusz. Ha már rájött volna, hogy miről van szó valójában, biztosan nem kér elnézést az ezredestől.

-   Tehát beindult a gépezet és a drezdai férfit teljes megfigyelés alá vontuk. Elég gyorsan sikerült azonosítani. Egy egyiptomi születésű portugál kettős állampolgár volt. Az talán nem lényeg, hogy ki, mi volt ő valójában…

-   De igen, lényeg! – csattant fel Jeff. – Ha már ennyit elmondott, akkor folytassa ezredes! A Közvetítő európai csavargására rászánt egy órát, akkor most már hasonlóan részletesen mondja el a többit is, ha kérhetem!

Aubert ezredes előbb Jeffre nézett, aztán Grey tábornokra, majd a lányára, végül vissza Jeffre.

-   Nos rendben! Nem akartam túlságosan belefolyni az ügynek ebbe a részébe, de talán igaza van őrnagy. Ha meg akarják érteni, hogy mi állt és kik álltak a dolgok hátterében, akkor jobb, ha teljesen kifejtem. Ha nem tudnának követni, akkor kérem jelezzék!

Az ezredes nagyot sóhajtott, aztán sorolni kezdte az adatokat. Fejből. Még mindig, ennyi év után is.

-   A drezdai férfi kisebbségi tulajdonos volt egy Cipruson bejegyzett cégben, amely résztulajdonosa volt egy lengyelországi, mezőgazdasági termékekkel foglalkozó cégnek. A lengyel cégben többségi tulajdonos volt egy malajziai részvénytársaság, amelynek a fele egy szintén ciprusi tőkebefektető, a másik fele pedig egy Szaud-Arábiában bejegyzett, biogazdálkodáshoz köthető, kutatás-fejlesztéssel foglalkozó részvénytársaság tulajdonában volt. A ciprusi tőkebefektető egy londoni központtal működő, finanszírozási cégcsoport tulajdonában állt, amelyet akkor öt különböző országban bejegyzett cég alkotott. A szaudi cégben tulajdonos volt egy Kajmán-szigeteki részvénytársaság, amelynek többségi tulajdonosa egy iráni születésű, amerikai üzletember volt. Ennek a szövevényes céghálónak a maguk szempontjából nem sok jelentősége van, csak azért vázoltam fel nagyjából, hogy fogalmuk legyen róla, milyen összetett volt az előzetes kép.

-   Ki az az állat, akinek van türelme és kapcsolatai, hogy kialakítson egy ilyen gazdasági útvesztőt? – kérdezte Gunny.

-   Nos, a teljes kép ennél jóval összetettebb volt. Ha akarják végig mondom, de szerintem nincs jelentősége. A későbbiekben mi Holdingnak neveztük őket, úgyhogy így fogok majd utalni rájuk. Önöknek is könnyebb lesz követni, mert bekerül még néhány szereplő a képbe. Az igazán lényeges inkább az, hogy ki, kik álltak a cégháló mögött.

-   És kik?

-   Mindjárt elmondom! Sok tulajdonost és vezetőt azonosítottunk és az ő kapcsolataikat követve, számos csendestársat is megtaláltunk. Ezek voltak azok az emberek és gazdasági szereplők, akik a cégek arcai mögött álltak. Persze ne gondolják, hogy ez egy gyors folyamat volt! Hosszú hetek munkája volt mögötte. Természetesen közben az emberünket, a Gyilkost is figyeltük, illetve ráálltunk azokra is, akik a mi szempontunkból érdekesnek tűntek.

-   Én ezt nem értem ezredes úr! – szólalt meg ismét Ole. – Miért nem kapcsolták le a faszit és kérdezték ki?

-   Ez a szakmánk egyik alapja. Egy kisebb szereplő jelenléte a játékban elfogadható, még akkor is, ha képes valamilyen szinten kárt okozni. Majd kivonjuk a képletből, ha már valóban nincs rá szükség. Ez az egyik ok. A másik, hogyha hirtelen eltűnik, akkor megriaszthatja a nagyobb szereplőket és ráadásul lehet, hogy semmi használhatót nem tudunk belőle kiszedni. Eredményesebb tehát, ha hagyjuk mozogni és a nyomában járva eljutunk ezekhez a nagyobb szereplőkhöz. A harmadik ok, hogy őt figyelve nem csak a szereplőkről, hanem a színpadról is képet kapunk.

-   Értem!

-   Bocsásson meg fiam, hogy ezt mondom, nincs szándékomban kétségbe vonni a képességeit, de biztos vagyok benne, hogy nem érti!

Ole hirtelen zavarba jött, aztán ideges rángás futott végig az arcán.

-   Akkor világosítson fel, uram!

-   Éppen arra készülök. Talán úgy tudnám legjobban szemléltetni ezt a kérdést és helyzetet, ha játszunk egyet.

-   Mi van?

-   Játsszuk azt, hogy játszunk! Mint minden játéknak, ennek is vannak szabályai, ezekre majd mindjárt rátérek. A játék egy hatalmas, sötét térben zajlik. Mondjuk akkora, mint egy kézilabda pálya. Ön felülről nézi a játékot. Ahogy mondtam, a pálya teljesen sötét, csak egy apró gömb világít rajta valahol. Ez körül-belül akkora, mint egy billiárdgolyó. A jó az, hogy nem elég, hogy fényes, egy kissé meg is világítja maga körül a teret. És most jöjjenek a szabályok. A fénypontunk képes mozogni. Minden olyan terület, amit egy fénylő pont megvilágít, szürkévé, áttetszővé változik, tehát ön láthatja, hogy mi van a térben a fénypont körül, illetve ott is áttetsző marad, ahol a fénypont már megfordult. Haladás, mozgás közben a fénypontunk, a Fehér Golyó érintkezik más pontokkal, amik egészen addig sötétek, míg a Fehér meg nem érinti őket. De ha megérintette, akkor már ők is fénylenek és megvilágítják maguk körül a teret. Ezek is mozognak és képesek más Pontokat is bekapcsolni. Onnantól azok is világítanak és mozognak. Néhány golyó kivételével, mindegyiknek van egy előnye. Ha bármelyik észreveszi, hogy ön felülről nézi, képes kioltani a saját fényét és eltűnhet a tér sötét részein. Természetesen egy másik, már fénylő pont képes visszakapcsolni őket is. Van néhány Golyó, ami meg tudja világítani elég nagy részen a teret és van két-három olyan, ami képes az egészet megvilágítani. Illetve vannak olyan golyók is, amik a teret csak saját maguk körül képesek megvilágítani, de a többi golyó fényét képes bekapcsolni. Érti a szabályokat?

-   Persze! Nem vagyok hülye!

-   Az ezredes nem is azért kérdezte, mert bármelyikünk is azt feltételezi, hogy önök hülyék. – szólalt meg Antoine tábornok. – Egyszerűen arról van szó, hogy a hírszerzés más szabályok szerint működik, mint amiket önök ismernek és használnak egy bevetés során.

-   Jól van, megértettem! – felelte az ifjú norvég. – És akkor most golyózzuk ki a faszit!

A tábornokok elfojtottak egy vigyort, de Aubert ezredes máris folytatta.

-   Tehát a mi Fehér Golyónk elkezd mozogni a téren és szép lassan, jól követhető sávokban felfedi a teret és közben bekapcsol más fényeket is. Ezek a mi szereplőink. Vannak fontosabbak és kevésbé fontosak, illetve semlegesek is. Minél többen vannak, annál nehezebb figyelemmel kísérni azokat, amelyek valóban érdekelnek minket. De aztán egyszer csak fellobban majd az a fénygömb is, ami bevilágítja az egész teret, vagy fellobbantja az összes golyót a téren. Tehát ezért nem lehetett elkapni a Gyilkost! Az ő feladata volt elindítani a játékot.

-   Elég szöszölős melónak tűnik. – jegyezte meg John.

-   Biztosíthatom róla, hogy valóban az. Ezért is említettem meg, hogy hetekbe telt. De ilyen a mi munkánk. Szóval szorgalmasan figyeltük az emberünket és közben feltérképeztük a kapcsolatait, az üzletfeleit és az érdekeltségeit. Emellett mindent rögzítettünk a szokásairól és a magánéletéről. Ennek a munkának az eredményeként sikerült feltérképeznünk a már említett céghálót, azaz a Holdingot. Bár akkor még nem így hívtuk, hiszen amennyit láttunk belőle, az csak egy elenyésző része volt az egésznek.

-   Ne bassz…! – bukott ki Gunnyból, de aztán rögtön ki is javította magát. – Elnézést uram! Azt akartam mondani, hogy ha ez csak egy elenyésző rész, akkor mekkora volt az egész?

-   Nagy! Mondhatni világméretű.

-   És volt ennek jelentősége? Mert inkább egy kurva nagy pénzmosodának tűnik…! – szólalt meg Ray is.

-   A maguk szempontjából nincs jelentősége. És most már abszolút nincs jelentősége de akkor, a mienkéből volt. Nagyon is volt. Egy ilyen komplex cégháló ugyanis nem csak adóelkerülésre és pénzmosásra jó, hanem arra is, hogy az illegális tevékenységet folytató nemzetközi szereplők el tudjanak rejtőzni mögé. És a mechanizmus szempontjából is fontos. Ha valamelyik fogaskeréknél porszem kerül a gépezetbe, nem áll le az egész. Viszi tovább a lendület és felőrli a porszemet.

-   Azért ki lehet baszni a rendszerrel, ha az ember nagyon akar! – jegyezte meg Paul.

-   Ez kétségtelen, csak az a kérdés, hogy akar-e?

-   Mire gondol uram?

-   Csak, hogy értsék az arányokat, az eddig felderített cégcsoport éves pénzforgalma elérte a tizennyolcmilliárd Euro-t. Ebből, a mi emberünk cégének az éves, adózás előtti bevétele soha nem haladta meg az egymilliót. Értik ezt az arányt?

-   Ez kurva nagy lóvé!

-   Az! De sokkal lényegesebb, hogy ebből a teljes pénzforgalomból, valamivel több, mint tízmilliárd a külső üzletekből került a kalapba, a többi pedig a belső, cégcsoporton belüli forgalomból.

-   Nem rossz! Egyik zsebükből a másikba pakolták a zsetont. De miért fontos ez? Az imént egyetértett abban, hogy pénzmosoda volt az egész kupleráj.

-   Így igaz fiam! Minket nem is a belső forgalom izgatott, hanem a külső. Hogy honnan jön az a tízmilliárd?

-   Kifejtené uram? – kérte John, miközben egy újabb cigarettát húzott elő a dobozból.

-   Máris! Amint már említettem, a londoni cégcsoport öt cégből állt össze, amik öt különböző országban voltak bejegyezve. Lengyelországban, Németországban, Törökországban, Pakisztánban és …Magyarországon.

John nagyot csuklott és elsápadt. Láthatóan megviselte, hogy a szülőhazájának, bármilyen szinten része lehetett a világban lezajlott borzalmakban. Az ezredes elmosolyodott.

-   Igen fiam, a maga hazájában. De ne aggódjon! Csak a cég székhelye volt Magyarországon. Oda volt bejegyezve. Valójában cseh üzleti körök álltak mögötte.

A magyar lövész lassan, hosszan fújta ki a levegőt. Kissé megnyugodott.

-   Tehát folytatom. Maguk az országok nem lennének érdekesek, de a mi kis-halunk, mindegyikben megfordult a gyilkosságot követő három hétben. És mint kiderült, csak olyan cégeknél járt tárgyalni, amely az öt ország valamelyikében bejegyzett cég tulajdonához tartozik.

-   Mi van? Nem értem! – fortyant fel Paul.

-   Említettem a Holdingot. Még nem a teljeset, csak egy részét. Erre emlékszik?

-   Igen!

-   Elmondtam, hogy a Holdingnak része volt egy londoni cégcsoport, amely öt ország cégeiből állt össze.

-   Ez is megvan!

-   A Gyilkos csak olyan cégnél járt tárgyalni az öt országban, amelynek kisebb vagy nagyobb hányadában a londoni cégcsoport volt a tulajdonosa, tehát a Holding része volt. Érti már?

-   Nagyjából! De most ez miért volt olyan fontos? Az előbb azt mondta, nyolcmilliárdot pakoltak át egymásnak évente. Ennyi lóvéba belefér, hogy valami balfasz utazgat a cégek között és tárgyal!

-   Tökéletesen igaza van! Hogy kissé árnyaltabb legyen a kép, elmondom mivel foglalkoztak a felkeresett társaságok. A német vállalat permetszereket gyártott. A lengyel műtrágyát. A pakisztáni, üvegházak öntöző, párologtató és hűtőrendszereinek gyártását és telepítését végezte. A magyar vállalat egészségügyi kiegészítő felszerelések és védőruházat beszerzésével foglalkozott. Japánból, Ausztráliából és Thaiföldről importáltak és viszonylag kis haszonnal értékesítették őket tovább. A török cég szállítmányozással foglalkozott. Európa teljes területén és a Közel-Keleten voltak érdekeltségeik. Több tucat depót is fenntartottak a működési területeken. De inkább rátérek a lényegre. A cégek és a kapcsolatok felderítésekor feltűnt egy név. Az illető résztulajdonos volt a londoni cégcsoportban, a szaudi részvénytársaságban, a lengyel mezőgazdasági cégben, a többségi tulajdonosa volt annak a német cégnek, amely a londoni cégcsoport tulajdonában volt és a tulajdonos-vezérigazgatója volt egy befektetési banknak.

-   Én kurvára elvesztettem a fonalat! – vágott közbe Ole. – Mit számít most már, hogy a faszi össze-vissza adta és vette a tulajdonrészeket a cégekben és ráadásul saját magával kereskedett? Ez mindennapos volt azelőtt.

-   Ebben igaza van ifjú barátom. Mindezt azért mondtam el, hogy érzékeltessem, mennyi adatot és információt kellett megvizsgálnunk és elemeznünk. Mindehhez hozzáteszem, hogy az, amit most megosztottam önökkel, az csak nagyjából az ötven százaléka volt a felfedett kapcsolatoknak, üzleti köröknek és érdekeltségeknek. Ebből kellett kiszűrnünk a lényeget. A később bekövetkezett események megértéséhez tudniuk kell, hogy iszonyatos mennyiségű információról volt szó.

-   Oké uram, elfogadom! De ez az egész szarkeverés nekem semmit nem mond. Egy rakás nyerészkedő pöcs, akik sportot űztek belőle, hogy átkúrják az államot. Kész és ennyi!

-   Megint igaza van!

Ole diadalmasan felvillantotta a fogsorát, de az ezredes folytatta és az ifjú norvég arcáról lefagyott a mosoly.

-   Tehát önmagában, a tulajdonjogok közti átfedések semmit nem jelentenének, legfeljebb nagy arányú adóelkerülést.

-   De?

-   De két dolgot nem vett számításba. Az egyik, hogy mi egy olyan személy megfigyelése után jutottunk el hozzájuk, aki vegyifegyver gyártásához alkalmas alapanyagok vevőit és eladóit hozta össze egymással. Ő volt a Közvetítő. A másik, hogy az említett öt országban bejegyzett cégek csupa olyasmivel foglalkoztak, ami alkalmassá tette őket ilyen alapanyagok gyártására. És mindezek együtt, képesek voltak valódi fegyvert is előállítani. Adott volt az infrastruktúra, az alapanyagok és a logisztika is. Mindennek egy olyan kiterjedt cégháló fedésében működtetett kis csoport volt az üzemeltetője, akik senkinek sem szúrtak szemet.

-   Csak maguknak uram! – vigyorodott el Ray.

-   Nekünk sem tűntek fel évekig. – mosolyodott el az ezredes. – Csak azért kerültek képbe, mert az általunk megfigyelt személy meghalt. Megölte valaki, aki a részese volt a hálózatnak.

Aubert ezredes elhallgatott és a pillanatnyi csendet Jeff arra használta fel, hogy töltsön még magának kávét és rágyújtson egy újabb cigarettára. A helyiségben már vágni lehetett a cigarettafüstöt.

-   Említettem azt a bizonyos bankárt, aki több lépcsőben is tulajdonos volt a hálózatban. – folytatta az ezredes. – Az ő felbukkanása, elég nagy területet megvilágított a játékmezőn. A neve, Konrad Klein volt.

Elég bután meredtek az ezredesre, de ő csak jó indulatúan elmosolyodott.

-   Nem csodálom, hogy nem hallottak róla. A bankja Hamburgban állt, de amúgy meglehetősen visszahúzódva élt és dolgozott. Soha nem volt semmilyen balhéja, nem vizsgálódtak utána a hatóságok és kerülte a sajtónyilvánosságot.

-   És ez a faszi miért volt olyan fontos? – kérdezte John.

-   Több okból is, de nekünk most csak két dolog lényeges. Az egyik az, amit már többször említettem, hogy elég nagy százalékban volt részese a Holdingnak. A másik pedig az, hogy mikor mi felfigyeltünk rá, a bankja befektetéseinek több mint hetven százaléka, vegyipari társaságokban időzött. Húsz százaléka mezőgazdasági vállalatokban, főleg olyanokban, amik kutatással foglalkoztak. A maradék tíz pedig szétoszlott a gazdaság egyéb ágazataiban.

-   És? Ebben még mindig nincs semmi különös! Gondolom az ipse a saját meg a haverjai vállalataiba fektetett be. – kotyogott közbe ismét az ifjabb jäger.

-   Pontosan!

-   Akkor végül is mitől furcsa ez? Én is rájöttem, pedig hülye vagyok a közgazdaságtanhoz.

-   Ez nem volt furcsa, csak lényeges! Mi ugyanis olyan társulások után kutattunk, amik bármilyen apró szállal vegyifegyverekhez, illetve azok összetevőinek gyártásához voltak köthetők.

Jeff összehúzta a szemöldökét és magában egy újabb mozaikkockát illesztett a helyére. Társaira pillantva látta, hogy azoknak is kezd derengeni, honnan fúj ez a szél. Ránézett Grey tábornokra, aki szomorú mosollyal bólintott felé. Most már feszült várakozással nézett vissza az ezredesre, aki máris folytatta.

-   Látom őrnagy, kezdi összerakni. És igen, jól sejti. A bank vegyipari befektetéseinek nagy része, mindig egy társaságnál landolt.

Jeff idegesen a cigarettásdobozhoz nyúlt és kapkodva kihalászott egy szálat, majd meggyújtotta.

-   Folytassa uram!

-   Amit a továbbiakban sikerült kideríteni, az első pillantásra egyszerű pénzügyi machinációnak látszott. A kedvezményezett vegyipari cég ugyanis, az előző évben, hetvenmillió Euro árbevétel mellett, nyolcszázkilencvenezer Euro veszteséggel zárt, de a banki befektetések mégis hozamot produkáltak.

-   Kiszuperálták a lóvét a vegyi bizniszből. – bukott ki Paul-ból.

A két tábornok és az ezredes elmosolyodott.

-   Igen, így is lehet mondani. – hagyta rá Aubert ezredes. – Nem untatom magukat a részletekkel, hogy hogyan csinálták, és nem is lényeges. Csak összezavarná magukat.

-   Összezavarna? – kiáltott fel ismét Ole. – Én már így sem értek egy kurva szót sem az egészből. Ez az egész egy nagy zavar!

-   Ahogy mondja fiam! De majd megérti.

-   Én ebben nem vagyok biztos. – dünnyögte Madox.

-   Dehogynem! Ahogy végigmondom az előzményeket, tisztában lesznek mindennel.

-   Előzmények? – kérdezte hitetlenkedve Gunny. – Én már kezdtem azt hinni, lassan oda jutunk, hogy nekünk mi közünk van ehhez az egészhez.

-   Az még jóval arrébb van törzsőrmester! – szólalt meg most Antoine tábornok, aztán ránézett Aubert ezredesre és bólintott, hogy folytassa.

Jeff lopva Vitóriára pillantott. A lány kipirult arccal nézte az apját és a szemeiben az őrnagy izzó haragot látott. Visszafordult az ezredes felé.

-   A lényeg, hogy most már volt két szereplőnk, akikre koncentrálhattunk. Ráadásul ezek sokkal mélyebben benne voltak, mint a Gyilkos. Persze őt is tovább figyeltük. Figyeltük a digitális levelezését, lehallgattuk a telefonját, bepoloskáztuk a lakását. Ez utóbbi csak óvintézkedés volt, mert szinte soha nem tartózkodott otthon. Számos további figurát sikerült azonosítanunk és meghatározni a tevékenységüket és szerepüket a Holdingban. Ha kívánják részletezem, de higgyék el, nincs sok jelentősége!

Miután nem volt ellentmondás, folytatta.

-   Két évre visszamenőleg lenyomoztuk a Holding tevékenységét és azokat a pénzügyi tranzakciókat, amikhez hozzá tudtunk férni. Hegyekben állt nálunk az elemzésre váró anyag. Egy elcsípett telefonbeszélgetésből tudomást szereztünk egy olyan projektről, ami az egyik cégen keresztül egymilliárd Eurot hozott volna a Holding tulajdonosi körének.

-   Hát az lófasz! – csapott az asztalra Ole.

Úgy tűnt, teljesen belefeledkezett a történetbe és úgy tekint rá, mint valami idegen nyelven elhangzó mesére. Izgalmas, izgalmas, de nem sokat ért belőle az ember. Aubert ezredes elmosolyodott.

-   Kezdem sejteni, mit értett az alatt, hogy hülye a közgazdaságtanhoz. – jegyezte meg minden bántó él nélkül.

A csapat, Jeff és Vitória kivételével felröhögött.

-   Most miért? Egy akkora cégnek vagy cégcsoportnak kurva sok kiadása van. Egymilliárd az szép pénz, de mi marad a végén?

-   Ha kinéz az ablakon, sajnos pontosan láthatja, mi maradt a végén! – jegyezte meg Grey tábornok.

-   Az üzlet lényege fiam, a folyamatos pénzmozgás. És ekkora összeget, bármelyik cég megérez. Pontosabban megérzett. – az ezredes kesernyésen elmosolyodott. – Ez persze még nem jelentett volna semmit, hiszen egy ekkora cégbirodalomban, azért előfordulhat ekkora bevétel. Esetleg több is. Ami felkeltette a gyanúnkat az az volt, hogy a bevételt hozó cégbe Klein bankja nagyobb összegű befektetéseket pumpált az elmúlt évben. Mindezek mellett, gondolom már kitalálták, hogy a cég egyike volt azoknak, amelyiket a Gyilkos felkeresett, miután kiiktatta a Közvetítőt.

Jeff kitöltötte magának az előtte álló kancsó alján lötyögő, fél csészényi, langyos kávét, aztán visszafordult az ezredes felé.

-   Ekkor már biztosak lehettünk benne, hogy a Közvetítő átadta a Gyilkosnak az üzlet másik szereplőjéről az adatokat és ezzel el is vethettük azt az elgondolást, hogy nem sikerült megegyezniük és valami ebből következő szóváltás hevében történt az emberölés. Amennyire csak lehetett, fokoztuk a megfigyelést és felgyorsítottuk az adatelemzést is. És ebből kifolyólag képbe került még egy szereplő.

-   Az fasza! Még egy? – hüledezett Ray. – Volt egyáltalán olyan ember a földön, aki kimaradt ebből a balhéból?

-   Találó a kérdés hadnagy! Főként azért, mert az új résztvevő megint csak egy cégcsoport volt. Két Franciaországban és egy Svájcban bejegyzett társaságból álló vállalatról volt szó. – az ezredes a lánya felé bólintott, aki most sápadt volt és szaporán kapkodta a levegőt. – Igen. Sajnos mi sem maradtunk ki ebből!

-   És ez a banda most honnan került elő? – kérdezte John. – Csak azért kérdezem, mert én már legalább egy órája elvesztettem a fonalat. Persze figyelek önre uram, de már rég nem tudom követni ezt az össze-vissza elbaszott nagy rakás szart.

-   Ékesszóló volt törzszászlós! – vigyorodott el halványan az ezredes. – Gyújtson rá! Reményeim szerint érthetővé válik majd minden. Ha bonyolultnak tűnik a magyarázatom, az azért van, mert bonyolult volt maga az ügy is. Olyannyira bonyolult, hogy mire a végére érek, talán megértik majd azt is, miért nem lehetett megakadályozni mindazt, ami történt!

5.

Néhány percig síri csend volt a teremben. Mindenki a hallottakat emésztette és próbálta valahogy feldolgozni. Az utolsó mondat olyan hatást váltott ki, mintha Aubert ezredes sót szórt volna egy nyílt sebre.

’…miért nem lehetett megakadályozni mindazt, ami történt!’

Olyan volt, mintha közéjük vágott volna egy hang-fény gránátot. Visszhangot gerjesztett az agyukban és szédelegtek tőle. S bár mindegyikük másként élte meg legbelül az eddig elhangzottakat, abban egyetértettek volna, hogy ezt ép ésszel aligha lehet kibírni. Jeff kezdte megérteni Aubert ezredest. És a két tábornokot is. Hogy micsoda terhet cipelhettek évek óta. Nem mintha ettől könnyebb lett volna megbocsátani nekik, vagy bármin is változtatott volna, hogy lassan ők is tudni fogják az igazságot. Legfeljebb egy-két felelőst tudtak volna kézre keríteni, ha ugyan él még egyáltalán bárki, aki részese volt ennek a dolognak. És ha meg is találják őket? Ha megölik őket? Ha bosszút állnak rajtuk? Mi változik? Hétmilliárd ember veszett oda vagy talán még annál is több. Ismeretlen vagy ismerős emberek, családok, gyerekek, rokonok és barátok. Őket a bosszú már nem hozza vissza. És jóvá tenni sem lehet többé a történteket.

Összehúzott szemmel nézte az ezredest, aki valamilyen módon részese volt az egésznek. Hétmilliárd ember értelmetlen halálának súlya nyomta Vitória apjának a lelkét. Tulajdonképpen jól viselte, ha képes volt megőrizni a józan eszét. Most már valóban kíváncsi volt a történet folytatására, bár már belátta, hogy aligha van jelentősége. Ray mozdulatát követve kivett egy szál cigarettát a dobozból.

John is rágyújtott, majd az őrnagy és a csapat legnagyobb megdöbbenésére Vitória is. Nem a John előtt heverő könnyű dobozból húzta ki a szálat, hanem az övéből, az erősebből. A lány alig szívott bele, inkább csak tartotta és az arca előtt szálló füst fátylán keresztül nézte az apját. De szavait a szájukat tátó társaihoz intézte.

-   Mi van? Én is ember vagyok! Van, ami már nekem is sok! – az apjára villantotta szúrós tekintetét. – Folytasd… apa!

Jeff úgy érezte, a lány összetört. Évek óta halottnak hitt mindenkit, akihez valaha kötődött, a családját és most pár percen belül kiderült és rászakadt, hogy nagyon is élnek. Ráadásul pontosan tudták, hogy ő is életben van, mégsem próbáltak kapcsolatba lépni vele vagy legalább valamilyen módon tudatni, hogy életben vannak. És mindezek mellett most még azzal is szembe kellett néznie, hogy az apja tudott a közelgő világvégéről. A részese volt az előzményeinek. Egy ilyen teher mellett, semmit nem számítottak Grey és Antoine tábornokok tettei. Washington állítólagos elterelő mocskolódásáról már nem is szólva.

Vitória joggal érezhette úgy, hogy elárulták. Szívesen tett volna valami vigasztaló gesztust, de Aubert ezredes már folytatta az elbeszélést.

-   Ott tartottam, hogy játékba került egy újabb cégcsoport. Csak a tényszerűség kedvéért mondom el, ők úgy kapcsolódtak össze, hogy mindegyik cég tizenhat és fél százalékban részes volt a másik kettőben. Így, mindegyik cégben, egyharmad részben tulajdonos volt a másik kettő.

-   És ezek mivel foglalkoztak? – kérdezte Ray, majd hozzátette. – Uram!

-   Ez lett volna a következő. A svájci vegyipari védőruhákat gyártott. Az egyik francia részes személyi légzőkészülékeket, a harmadik pedig a marketinget, a forgalmazást és a szállításokat intézte. Valójában már évek óta működtek és egy-két szabálytalan adóbevallás, vagy késedelmes adatszolgáltatáson kívül nem volt velük semmi gond. Egészen jól működtek együtt. Abban volt az erejük, hogyha valamelyik cég gyengébben teljesített, a másik kettő tudta húzni magával. Az utolsó évük viszont nagyon gyengére sikerült, komoly gondban voltak. Talán ezért is álltak rá, hogy egy német vegyipari konszern újabb tizenhat százalékot vásároljon fel belőlük, méghozzá jóval az akkori piaci értékük felett. Ráadásul a befektető, a tőkével együtt egy nagyobb üzletet is hozott volna nekik.

-   Hozott volna? – kérdezte John. – Ezek szerint végül is nem jött létre a felvásárlás?

-   Így van. Nem jött létre.

-   De miért? Ha szarban voltak, akkor miért álltak el tőle?

-   Nem tudjuk a konkrét okot. Talán valamelyik részes kicsit jobban utánanézett az új befektetőnek. Vagy valami nem tetszett nekik az új üzletben. Lehet, hogy nincs is jelentősége, megtudni pedig már sohasem fogjuk.

-   Gondolom Klein bankjának egyik ügyfele volt az új befektető? – szólalt meg Vitória rekedt, karcos hangon, amely most teljesen mentes volt attól a rá jellemző szenvedélyes dühtől.

Ez most harag volt. Valami jéghideg indulat.

-   Igazad van Vitória! Mindig is vágott az eszed… – mosolyodott el az ezredes, de a lány felcsattant és letorkolta.

-   Hagyjuk ezt! Le se szartad az eszem az elmúlt négy évben, úgyhogy ne most kezdjük el felemlegetni a régi szép időket! Inkább folytasd!

Mindenki elhűlt a teremben. Nem csak azért, mert Jean Aubert ezredes, a két tábornok kivételével, felettük állt rangban, hanem azért is, mert ezt a hangnemet még sohasem hallották a Vitóriától.

-   Ez nem igaz kislányom és ezt neked is tudnod kell! De ezt majd beszéljük meg inkább kettesben!

-   Lófaszt! – Vitória dühösen a hamutartóba morzsolta a cigaretta maradékát. – Ahogy mondtam, inkább folytasd! Legalább megtudjuk, hogy milyen mélyen voltál benne ebben a rakás szarban!

-   Vitória! – fortyant fel az ezredes, de a lány csak vállat vont és újabb cigarettát gyújtott meg.

Jean Aubert egy darabig tehetetlen haraggal meredt a lányára, aztán a düh kifejezését lassan a kétségbeesésé váltotta fel. Vett néhány mély lélegzetet és úgy tűnt összeszedte magát annyira, hogy folytatni tudja.

-   Szóval az üzlet előkészületei rendben megindultak, de aztán valamiért visszaléptek. A következő napokban Klein bankja hárommilliós befektetést eszközölt a vegyipari konszern egyik cégében és ez a cég még aznap hárommillió Euros vételi ajánlatot tett a légzőkészülékeket gyártó cég többségi tulajdonának megvásárlására. Ez még nem jelentett volna semmit, mert hiszen naponta láttunk ilyen tranzakciókat. Éppenséggel az is lehetett volna az üzlet mozgatórugója, hogy piacot vegyenek a felvásárlás álcája mögött. Csakhogy több dolog miatt is sántított ez az elmélet. Az egyik az volt, hogy ennek a cégnek a piaci értéke akkor nem ért hárommilliót.

-   De az előbb azt mondta, hogy az első ajánlat során többet akartak volna fizetni az értéknél. – szólt közbe Gunny.

-   Így van! De az az ajánlat a teljes cégcsoportra vonatkozott. Ez pedig csak erre az egyre. Éltünk a gyanúperrel, hogy az akció célja ennek a cégnek a megszerzése volt.

-   Miért nem akadályozták meg?

-   Nos, megtehettük volna. Több módon is akadályt tudtunk volna gördíteni az üzlet elé, de a legnagyobb gondunk az volt, hogy a cég egyik csendestársa a belügyi államtitkár unokatestvére volt.

Újabb hosszú csend telepedett a teremre. Az ügy kezdett érdekessé válni.

-   Fél nap gondolkodás után úgy döntöttem, bevonom az ügybe a polgári titkosszolgálatot. Kellettek az esőforrásaik és nekik voltak olyan jogosultságaik, amik nekünk nem. Nem untatom önöket a részletekkel. Beavattam az ügybe a polgári hírszerzés vezetőjét és a segítségét kértem. Azonnal ráálltak. Főként azért, mert az ügyben szereplő egyik céget és a vezetőjét ők is laza megfigyelés alatt tartották. Ekkor már június közepén jártunk és az események csak ezután pörögtek fel igazán.

Töltött magának egy csésze teát, meglötyögtette a bögrében aztán folytatta.

-   A közös munka eredményeként sikerült felderíteni, hogy az ügy szálai nem csak a mi politikai éránkba nyúltak fel, hanem más országokéiba is. A felettesem, a katonai titkosszolgálat parancsnoka és a polgári titkosszolgálat főigazgatója ekkor tájékoztatták az elnököt. Engedélyt kértek az amerikai társszervek bevonására, mert az eddigi vizsgálat alapján, ott nem voltak érintettek. De az elnök a kérést kerek-perec megtagadta. ’Túl jelentős az ügy és túl nagy a nemzetbiztonsági kockázata!’. Ez volt a válasz.

-   Lófaszt! – bődült el Madox. – Nem a nemzetbiztonság volt a tét! Nem akarták, hogy mindenki megtudja, szaros kezek vannak a kormány közelében. Mert ha megosztják az infót, akkor ezt már nem lehetett volna eltitkolni.

-   Minden bizonnyal sok igazság van abban, amit mond százados úr. De én csak a választ kaptam meg és a parancsot a folytatásra. Magyarázatot nem. A lényeg, hogy megtagadták a kérésünket az amerikaiak bevonására. Ez volt az első hiba.

-   Hát több is volt? – kérdezte gúnyosan az Őrült.

-   Sajnos igen. De ezekről majd később! Megpróbálom röviden árnyalni, hogy kik akadtak fenn a hálónkon. Hogy meddig értek fel az ügy szálai. Hozzáteszem, hogy most az érdekeltségek összefonódásairól beszélek majd. Sem politikai, sem személyes motivációk nem szerepelnek az ügyben. Még!

-   Na ez érdekes lesz! – szólalt meg Ray és rágyújtott.

-   Nem az érdekes a jó szó! Inkább a döbbenetes. Tehát a vizsgálatunk során az első vonalbeli politikusok közül harminchetet találtunk, akik akár személyesen, akár családtagjaikon keresztül érintettek voltak. A másodvonalbeli politikai elit legalább kétszáz tagja volt érdekelt valamilyen formában a Holding működésében. Államtitkárok, főosztályvezetők, állami cégek igazgatótanácsának tagjai és vezetői. Ezen kívül számos katonai vagy rendvédelmi területen mozgó magas beosztású tiszt, főtiszt vagy tábornok. Az európai üzleti élet szereplői közül pedig legalább kétezren és nagyjából ötszáz cég. Világszinten ez az arány körül-belül az ötszöröse.

-   Ennyien benne voltak ebben a kurva világégésben? – kiáltott fel John.

-   Szó sincs róla! Ez a szám az érintettek száma. Akár úgy, hogy korrumpálódtak, akár úgy, hogy a visszavonulásuk után, a befolyásuknak hála, tényezők maradhattak volna és ezért helyet kaphattak az asztalnál. Olyanok is voltak, akik érintetté váltak, pedig ők maguk nem álltak kapcsolatban a Holdinggal, de valamelyik családtagjuk, rokonuk igen. Ezek az emberek döntéshozó pozícióban voltak valamelyik cégnél. Természetesen bele kerültek a halmazba olyanok is, akik tudtukon kívül kerültek közel a tűzhöz. Mondjuk olyan beosztásban voltak, hogy akár tudhattak volna valamit. Szóval elég széles skálán mozgott azon személyek száma, akikkel dolgunk volt, bár a csúcsvezetők száma összesen még húsz fő sem volt. Ezek jobbára jogászok voltak, pénzügyi szakemberek, bankárok. Néhány politikus, esetleg magas rangú exkatona, sajtó- és iparmogulok. Most már csak azokról beszélek, akik legmagasabban helyezkedtek el és sikerült a kilétükre fényt deríteni. Még a kontinens egyes országainak titkosszolgálataiban is voltak olyan vezető beosztású emberek, akik a családjaik révén a látókörünkbe kerültek. Úgy tűnhet, mintha csak Nyugat-Európát hatotta volna át a befolyásuk, de voltak tényezők az egykori KGST tagköztársaságok vezetői között is. Hiszen a lengyel és cseh érintettséget már az elején felderítettük. Hozzá kell tennem, hogy a Holding akkora tőkével és gazdasági befolyással rendelkezett, hogy még ezeknek az embereknek a beavatkozása nélkül is komoly nyomást tudtak helyezni a gazdasági és politikai döntéshozókra. Összefoglalva, Európában nem volt olyan ország, ahová ne férkőztek volna be. De Ázsiában és Dél-Amerikában is nagy szeleteket hasítottak le maguknak a gazdaság különböző területeiből.

-   És az a pár politikus, aki tisztességes volt, ha volt egyáltalán ilyen, nem tudta volna megakadályozni ezt a mérhetetlen terjeszkedést? – kérdezte John.

-   Ez is egy nagyon jó kérdés zászlós! Sajnos úgy tűnik, vagy nem állt érdekükben, vagy nem győzték a túlerőt, vagy egyszerűen nem is akartak nekimenni egy ekkora szervezetnek. Azt talán maga is megtapasztalta már, az emberek nagy többsége inkább mindig a kisebb kényszer felé akart menni.

-   Ebben igaza van uram! Winter őrnagy is valami hasonlót mondott nekünk tavaly.

-   Igen? Nos, ez esetben egyet kell értenem a parancsnokával. De inkább folytatom, mert nagyon messze még a vége. Ott tartottam, hogy igen komoly problémával álltunk szemben. A társszervekre nem számíthattunk, mert ahogy említettem, azok tájékán is voltak gondok. Úgy kellett dolgoznunk, hogy ne keltsünk feltűnést, hogy ne akadjunk be a legkisebb szálba se, mert abba beleremeghet az egész pókháló. És mindezek mellett még a saját házaink tájékán is körbe kellett néznünk, hátha oda is befészkelték magukat. Értem ez alatt a két titkosszolgálat állományát. Miután az első belsőellenőrzések lefutottak és kizártuk az ügyből azokat, akik felkeltették az érdeklődésünket, nekiálltunk és felosztottuk magunk között a feladatokat. Meghatároztuk, melyik szolgálat melyik nyomon halad és belevetettük magunkat. Nekiálltunk lehallgatni és megfigyelni mindazon személyeket, akik a látókörünkbe kerültek.

-   És a szövetségeseik nem rágtak be azon, hogy megfigyelték az emberiket és adatokat gyűjtöttek róluk?

-   Teljes titokban dolgoztunk, nem avattunk be senkit. És egyébként is! Az ilyesmi minket nem szokott érdekelni, ha a nemzetbiztonságunkról volt szó.

-   Fasza! – bólintott Ray.

Az ezredes visszabólintott, aztán folytatta.

-   A lényeg, hogy az adatok elemzése során sikerült rájönnünk az üzletkötés leendő helyére és idejére. Augusztus első hete volt az időpont. És ezzel a végére is értünk az előzményeknek.

-   Mi volt a helyszín uram? – kérdezte Gunny.

-   Tehát augusztus első hete. – tért ki a válasz elől Aubert ezredes. – Tájékoztattuk az elnököt és engedélyt kértünk egy megelőző katonai csapás végrehajtására, amellyel megakadályoztuk volna az üzletet. Úgy gondolkodtunk, ha sikerül, érzékeny veszteséget okozunk a Holdingnak. Egyrészt elesnek a bevételtől, másrészt leírhatják az akcióra szánt és addig elköltött összeget. Ez százmilliós nagyságrend volt egyébként, de legfontosabb még is az, hogy kivonjuk a feketepiacról a megvásárlásra szánt árut. Az akcióba természetesen be kellett vonnunk a hadsereget is. Első körben a védelmi minisztert és a vezérkari főnököt. Azt nem mondtuk meg nekik, hogy miről is szól az akció. Ők úgy tudták, hogy egy terrorista kiképzőtábort kell megtámadniuk. Megtervezték az akciót, a háttértámogatást, a visszavonulást, mi pedig kitaláltuk hozzá a megfelelő fedőtörténetet. Mert erről az akcióról sem értesíthettük a szövetségeseket. Úgy gondolkodtunk, ha később, valamikor még is megtudják, hogy mi álltunk mögötte, akkor sem történik semmi. Legfeljebb hőzöngenek egy kicsit.

-   Hát fasza hőzöngés kerekedett belőle, az biztos! – fortyant fel Jeff. – Mert úgy tűnik, nem sikerült az akció.

-   Teljes sikerről valóban nem beszélhetünk. Az akció folyamán a kommandósaink megöltek huszonkét jelenlévőt. Ezek egyike a Holding egyik vezetője volt. Úgy értem, egy középszintű vezető, aki kellően el volt szigetelve a főkolomposoktól. Ez természetesen már csak a holttestek azonosítása után derült ki.

-   A mocskos állatok! – csattant fel Ole, mert a történetnek ezt a részét már tudta követni. – És mit akart eladni egymilliárdért?

-   Ez ennél jóval árnyaltabb kérdés. Az emberünk ugyanis nem eladni akart, hanem venni. És valóban mocskos állatok voltak, mert az üzlet tárgya egy mesterségesen átalakított biológiai fegyver vírusmintája volt.

6.

A kommandósok összenéztek és haraggal vegyes értetlenség ült az arcukon. Vitória feje vörös volt az indulattól és összeszorított szájjal nézett az apjára. Jeff már egyáltalán nem volt meglepve. Legalább egy órával ezelőtt kitalálta, hogy miről van szó. De forrt benne a harag.

-   Mi a fasz?

-   A kurva anyjukat!

Ezek voltak a legfinomabb megjegyzések, amik a csapattól érkeztek. Mikor kissé lecsillapodtak az indulatok és a bagósok újra rágyújtottak, az ezredes folytatta.

-   Az akcióban begyűjtöttünk hat ampullát, amikben a vírusmintákat tárolták. Persze csak az elemzés után tudtuk meg, hogy mit is találtunk valójában. Elég megrázó volt. Nem erre számítottunk!

-   De hát akkor még is csak sikeres volt az akció! – mondta John az idealista.

-   Igen, persze! Mert begyűjtötték az anyagot. – erősített rá Ole, a naiv.

-   Mint említettem, csak részben volt sikeres. A rajtaütés során a célország egy magasrangú katonai parancsnoka és egy ismeretlen nő sikeresen elmenekült.

-   És nem tudták elkapni őket? Pancser egy rajtaütés lehetett!

-   A tervek jók voltak. Sajnos hiba történt a kivitelezés során. Tehát a két személy megszökött. Megszöktek és magukkal vittek két adag vírusmintát tartalmazó tárolót.

Ismét döbbent csend ülte meg a helyiséget, aztán kitört a hangzavar, de Vitória túlkiabálta társait.

-   Gondolom még ezután is csak hallgattatok és lapítottatok?

Az ezredes keserűen, bocsánatkérően meredt a lányára.

-   Vitória! Vitória nézz rám! – mikor a lány megvetően ránézett, folytatta. – Tudom, hogy haragszol rám az elmúlt évekért és ezt teljes joggal megteheted. De ne ítélkezz látatlanban! Mindig erre tanítottalak. Hallgass végig és majd mindent megértesz!

-   Hát persze, biztosan! Egy jó magyarázatod mindig lesz.

-   Kérlek, hallgass végig! – kérlelte az ezredes, mintha csak ők ketten lennének jelen.

Vitória rágyújtott, aztán érdeklődést mímelve nézett az apjára.

-   Hallgatlak …apa!

Aubert ezredes nagyot sóhajtott, aztán folytatta az elbeszélést.

-   Minden rendelkezésre álló erőforrással ráálltunk a vírus keresésére. Még szorosabbra vontuk a megfigyelést a Holding tagjai körül, de azok, nyilván a meghiúsult adás-vétel és az emberük elvesztése után, visszahúzódtak. Azt is számításba kellett venni, hogy valahonnan kiszivárgott, mi állunk a katonai csapás mögött. A lényeg, hogy mindenki lapított. Voltak persze üzenetváltások, meg egy-két váratlan nyugdíjba vonulás és lemondás is, de egyik sem volt szembetűnő vagy feltűnő. Csak mi tudtuk, hogy mi állt ezek hátterében.

-   Na álljunk csak meg egy percre! – szólalt meg John és a cigarettájával hadonászott. – Mi a jó kurva anyjuknak kellett ezeknek egy biológiai fegyver? Ezek vegyészek voltak vagy mi a szar, nem?

Mielőtt Aubert ezredes válaszolhatott volna, Grey tábornok átvette a szót.

-   Azért kellett nekik, mert a fekete piacon sokkal nagyobb értéke volt egy ilyen fegyvernek. Ez volt az alap elgondolás. De a történet folytatásából kiderül, hogy sokkal rosszabb szándék vezérelte a Holding vezetőit. Azt is hozzá kell tennem, hogy már soha nem tudjuk meg, de valószínűleg csak véletlenül akadtak rá a mintákra a Közvetítőn keresztül. Úgy, ahogy maga a Közvetítő is. A francia kollégák természetesen csak a részletes vizsgálat után jöttek rá, de az eredeti vírustörzset már évekkel korábban lophatták az egyik Kelet-Európai laborból.

-   Ezt honnan tudják?

-   Mert azon kívül csak két helyen volt belőlük. És a másik két hely olyan szövetségeseinknél volt, ahol nem volt hiány mikor kiterjesztettük a nyomozást.

-   Kiterjesztették? – kérdezte provokatívan Jeff.

-   Igen! Kiterjesztettük. Amint Aubert ezredes odaér a történetben, megérti.

-   Az eset után, – vette vissza a szót az ezredes. – az elnök parancsát megszegve, értesítettem az AMAN-t és egy magasrangú ismerősömet a Pentagonban.

Erre a szóra a három amerikai tiszt azonnal felkapta a fejét. De többiek sem sokkal maradtak el mögöttük. Jeff megütközve, nézett elöljárójára, de Grey tábornok lassan ingatta a fejét jobbra-balra.

-   Nem az ön feletteséről van szó Winter őrnagy! – mondta gyorsan Aubert ezredes. – Nem Grey tábornoknak szóltam.

Jeff továbbra is gyanakodva nézte a vezérőrnagyot és most már a többiek sem próbáltak úgy tenni, mintha látszólag közönyösek volnának. Valahol, mélyen legbelül mindig is sejtették, hogy a világvége nem olyan váratlanul következett be, mint ahogy megpróbálták nekik előadni. Jeff hátradőlt a széken.

-   Folytassa!

-   Ott tartottam, hogy megkerestem ezt a magas rangú tisztet és beavattam. Persze nem mindenbe. Mit ne mondjak, nem nagyon akart hinni nekem. Kértem, hogy segítsen, erre ő bizonyítékokat akart. Nem tehettem meg, hogy átadok neki bármilyen anyagot, mert ha az amerikaiak beindulnak, az elnök megtudta volna, hogy megszegtem a parancsát.

-   És persze a karriered megint előbbre való volt. – csattant fel éles hangon Vitória.

-   Lányom! Soha nem a karrierem volt a fontos! Hát nem érted? Ha kiderül, hogy megszegtem az elnök parancsát, kirúgnak és ki tudja, hogy kihez került volna az ügy. Nem tudhattam, hogy nem süllyesztik-e el végleg, mert az utódomtól olyan emberhez is eljut azinformáció, aki benne van a dologban. Túl sok szereplő volt már így is és a kockázat csak nőtt. – szúrósan nézett Vitóriára, majd folytatta. – Megkértem az ismerősömet, hogy ha már nem segít, legalább hallgasson és fű alatt nézzen körbe. Ha segíteni nem is akart, erre hajlandó volt. Vele ellentétben az AMAN azonnal ráharapott az ügyre. Izraelnek mindig is fontos volt a saját biztonsága, ezért ráálltak a szálra amin elakartam indítani őket.

-   Ki volt a kapcsolat a Pentagonnál?

-   Higgye el, hogy az nem számít őrnagy!

-   Teljes őszinteségről volt szó uram! Ki volt a kapcsolat?

Grey tábornok mondta meg az ezredes helyett.

-   Miriam Jackson alezredes.

Jeff a homlokát ráncolta mert a név nem mondott neki semmit. Lehet, hogy valóban nem volt jelentősége? De mielőtt komolyan elgondolkodhatott volna az eshetőségen, Madox megszólalt.

-   A légierő Közel-Keleti műveleteinek összekötő tisztje.

Jeff felkapta a fejét de közben még látta, hogy a két elöljáró lassan bólint.

-   Te ismerted? – kérdezte Jeff a századostól.

-   Ööö… igen…! Ismertem. Még az akadémiai időkből…

Jeff fejében összeállt a kép és Ray vigyora is megerősítette a gyanúját. Az ismeretség nem pusztán akadémikus volt!

-   Igen, ő az! – erősítette meg Grey tábornok.

-   Mi köze volt a mi légierőnknek a francia katonai hírszerzés műveletéhez?

-   Semmi! – vette vissza a szót Aubert ezredes. – De összekötő tisztként bejárása volt mindenhová. Joggal remélhettem hát, hogy megnyit számomra néhány ajtót. Ezen kívül…

-   Ezen kívül? – kérdezte Gunny.

-   …ezen kívül tőle reméltem megtudni, hogy az Egyesült Államok hadvezetése mennyit tud vagy mennyit sejt a balul sikerült katonai műveletünkről.

-   Nagyon fasza! – csattant fel Ole. – Ott basznak ki egymással, ahol tudnak, utána meg a függöny mögül próbálják kilesni, hogy a másik mennyit tud a mocskos kis játszmáikról. Nem lett volna egyszerűbb megkérdezni?

Az ezredes nem felelt és végül olyan hosszúra nyúlt a hallgatás, hogy Grey tábornok átvette a szót.

-   Azt tudnia kell törzsőrmester, hogy a világ hírszerző szolgálatai mindig is szerettek egymás után szaglászni, legyen szó ellenségekről vagy szövetségesekről. Az is tény, hogy az ezredes már azzal hazaárulást követett el, hogy beavatta az alezredes asszonyt az ügybe és…

-   Süket duma! – bődült el Madox és tenyerével olyat csapott az asztalra, hogy a tálcák megemelkedtek és a körül ülők mindannyian összerezzentek. – Tudták, hogy milyen kurva veszélyes egy biológiai fegyver és tudták azt is, ha bevetik vagy elszabadul, akkor mindenki rohadtul megszívja! És akkor már nem fog számítani, hogy ki a fasz árult el kit vagy mit?! De maguk még mindig nem nyitották ki a szájukat, nem kongatták meg a vészharangot, hanem lappangtak a málnásban és reménykedtek, hogy senki nem jön rá mennyire elbaszták az egészet!

A csapat helyeslő bólogatással adott hangot az egyetértésének.

-   Azért finomíthat a kifejezésmódján százados! Még akkor is, ha úgy érzi igaza van.

-   Lófaszt! – vágta rá Madox.

-   Látom, hatottak az érveim. – bólintott Grey tábornok és ez Jeff számára azt sugallta, hogy a vezérőrnagy is egyetért a századossal.

Az őrnagy egy fokkal, de csak egy fokkal jobban érezte magát ettől.

-   Akkor most, hogy ezt tisztáztuk, – folytatta a tábornok. – térjünk rá a lényegre!

-   Bocsáss meg William! – szólt közbe Aubert ezredes. – Önnek igaza van százados úr, de a helyzet ennél sokkal bonyolultabb volt.

-   Miért volt bonyolultabb? Nem kell válaszolnia ezredes úr, megmondom én! Attól volt bonyolultabb, hogy maguk csak sunnyogtak. Elvesztettek egy biológiai fegyvert és basztak róla szólni bárkinek! Hát ettől volt bonyolultabb! Mert amúgy kurva egyszerű lett volna az egész. Ha maguk nem a szaros vállapjukat meg a nyugdíjat féltik, hanem gerincet növesztenek és bevállalják a felelősséget, akkor szóltak volna a szövetségeseknek és visszaszerzik azt a kibaszott vírust! Előbb levadásszák az emberüket, aztán megsemmisítik az egészet az utolsó rohadt kémcsőig. Utána meg elkapják a faszfejeket, akik a mocskos üzelmeket irányították. Úgyhogy ne mondja többé, hogy bonyolult volt, mert vagy ötször hallottam már ma éjjel és tele van a tököm vele! Ez nem bonyolult, hanem aljas, sunyi szemét munka!

-   Emlékszik a Sárga Homok hadműveletre százados? – kérdezte Grey tábornok.

-   Próbálom elfelejteni.

-   Szóval emlékszik rá vagy sem?

-   Persze, hogy emlékszem. Valagba kellett volna rúgnunk egy rakás rosszfiút a nyugati határ mentén, de alig kezdtük meg a műveletet és máris átvezényelték a századokat az angolokkal együtt valami közös felszámoló akcióra és emiatt meglépett a fél banda, akit egyébként el akartunk kapni.

-   Milyen parancsokat kaptak akkor?

-   El kellett kapnunk valami faszfejet. De végülis nem találtuk meg.

-   Pontosabban két faszfejet kellett volna elkapniuk. Egy férfit és egy nőt.

-   Igen, és… … Ne basszon ki velem! – képedt el Madox és a többiek is meglepődtek.

-   Én nem baszok ki önnel százados! A francia hadműveletet irányító tábornok felvette a kapcsolatot a maguk ottani főparancsnokával és segítséget kért az elfogáshoz. Ugyanezt megtette az angol kontingens parancsnokával is. Sajnálatos módon a keresés és az elfogás nem járt sikerrel.

-   Úgy érti, hogy…?

-   Igen, úgy értem! Nem csak a franciák szúrták el az akciót, hanem a britekkel együtt mi is. Bár a franciák kontójára meg kell jegyeznem, arról nem számoltak be, hogy valójában mi volt a háttérben és mit hurcolnak magukkal a szökevények.

-   Na álljon meg a menet! – emelte fel a kezét John. – Nem azt mondta ezredes úr, hogy nem tájékoztatták a szövetségeseket?

-   De azt mondta! – válaszolt gyorsan Jeff és szúrós szemmel nézte az ezredest. – Csak éppen a francia tábornok nem mondta meg, hogy egy elbaszott akció miatt kéri a támogatást. Annyit mondott csak, hogy hírszerzési források alapján tudnak a szökevényekről. Igazam van, ezredes?

-   Igaza van őrnagy! Meg kell érteniük, hogy ez egy hírszerzési művelet volt…

-   Amiből aztán kurvára globális népírtás lett! – csattant fel Vitória.

-   Igaza van törzsőrmester! – sietett a válasszal Grey tábornok. – Csakhogy sem mi, sem az ön édesapja nem tehet róla, hogy mindez bekövetkezett.

A lány csak megvetően fújt egyet.

-   Folytassa uram! – mondta Jeff. – És kérem, ne akarja mentegetni a résztvevőket, mert már az elbaszott akciójuk előtt szólhattak volna nekünk, de nem tették! Ha innen nézzük, akkor joggal hihetjük azt is, hogy maguknak akarták azt a kurva vírust.

-   Akár igaza is lehetne őrnagy, de még nincs vége a történetnek.

-   Nem hinném, hogy bármi változtatna a véleményemen. Mert szerintem, igazam van!

-   Részben!

-   Kíváncsian hallgatom uram!

-   Néhány nappal később megkeresett Jackson alezredes. Annyit sikerült megtudnia, hogy az angolok is valami hasonló ügyben vizsgálódnak. Azt mondta, ennyit tehet értem, de ha a teljes anyagot megosztom vele akkor tovább léphetünk.

-   Karrierista picsa! – vágott közbe Paul. – És mit vizsgált a mi titkosszolgálatunk?

-   A helyzet túlságosan összetett volt, ezért részekre bontom önöknek. A legfontosabb az volt, hogy ezzel az információval már meggyőzhettük az elnököt, hogy oldja fel a hírzárlatot, mert az angolok is tudnak valamit.

-   És mit tudtak?

-   Fogalmunk sem volt róla.

Most még Jeff is meghökkent egy pillanatra, de aztán ez az új részlet is kezdett kirajzolódni előtte.

-   Akkor most mi van? – kérdezte John.

-   Nem érti törzszászlós?

-   Őszintén szólva, nem!

-   Pedig egyszerű! – előzte meg Jeff a válasszal az elöljárókat. – Mivel a parancsuk tiltotta, hogy mást is bevonjanak, nem tehettek semmit. Az elnök a szivárgástól tartott és nyilván nem örült volna egy politikai botránynak. Ha kiderül, hogy a szövetséges országok vezetői és állampolgárai ellen nyomoz a francia katonai hírszerzés, akkor fejek hullottak volna a porba és meginog az amúgy is képlékeny bizalom. De ha úgy állnak az elnök elé, hogy egy másik szolgálat is benne van az ügyben, akkor neki is be kell látnia, hogy a legjobb megoldás az információk megosztása. Ezzel együtt a felelősségé is. Mert ha kölcsönösen tájékoztatják egymást, akkor már eljátszhatják, hogy ők a jó fiúk. Ha kiönt a latrina és balhézni kezd a szomszéd, hogy miért kotorásznak a kukájukban szaros pelenkák után, mutogathatnak a másik érintett szolgálatra és az ügy előbb-utóbb elcsendesedik. A felelősség elmaszatolásának politikája.

-   Ékesszóló volt őrnagy! És helytálló. Valóban így állt a francia hírszerzés szénája akkoriban. – mondta Grey tábornok. – Így már érti John?

-   Többé-kevésbé! Ha nem is világos minden, azért ez a képlet már ismerős, a kurva életbe! – azt már nem fejtette ki, hogy mire is gondol tulajdonképpen.

De nem is volt rá szükség! Mindenki értette.

-   Ott tartottam, hogy az elnök némi hezitálás után beadta a derekát és jóváhagyta, hogy vonjuk be az angolokat. Egészen pontosan úgy szólt az utasítás, hogy tájékoztassuk őket és nézzük meg, ők mit tudnak és mit reagálnak. Felvettük velük a kapcsolatot és gyakorlatilag órák alatt megszületett az együttműködés. Ez azt mutatta, hogy ők is kellően fontosnak tartják az ügyet. Az világos volt, hogy nem adtak át nekünk minden információt és természetesen mi sem nekik. De a megosztott anyagokban annyi átfedés volt, hogy biztosak lehettünk benne, ugyan arra a vadra hajtunk.

-   Ez szép és jó, de nem értem, ettől miért kellene azt hinnem, hogy nem maguknak akarták a vírust a kezdet kezdetén?

-   Amit eddig elmondtam, valóban nem bizonyítja az ellenkezőjét, de hamarosan odaérünk a ponthoz, ami igazolja majd az állításomat.

-   Természetesen ez csak a te elmondásod alapján. Igaz, apa? – kérdezte nyersen Vitória.

-   Nem törzsőrmester! – vágott közbe Grey tábornok. – Hanem az én elmondásom alapján. Úgyhogy elnézésüket kérem, de most félbeszakítom az ezredes úr mondanivalóját, hogy ezt tisztázhassuk! Aubert törzsőrmester, mennyire van ön tisztában a NATO tagországok közötti egyezményekkel?

A lány egy pillanatra meghökkent, aztán ismét előhúzott egy cigarettát. Sőt! Még egy bögre kávét is töltött magának.

-   Szinte semennyire! – válaszolta Vitória, mikor végzett az időhúzó rituálékkal.

-   Akkor kicsit részletesebben belemegyek ebbe a kérdésbe és összefoglalom konyhanyelven. Persze csak a minket érintő részét. 2004-ben, a NATO tagállamok megállapodást kötöttek a tömegpusztító fegyverek kezelésének és ellenőrzésének kérdésében. Ha nem ragaszkodnak hozzá, akkor nem ismertetem a megállapodás teljes tartalmát, hanem csak a biológia fegyverekről szóló rész ide vonatkozó passzusait vázolom fel. Mivel a nukleáris fegyverek területén sok újítás nem történhetett titokban, ezért ezt most teljesen kihagyom. A vegyifegyverek kérdése már egy kicsit tágabb mozgásteret adott a fejlesztőiknek. A biológiai fegyverek területén viszont nincsenek határok. Újabb és újabb kórokozók vagy régiek, amik már évtizedek óta nem okoznak megbetegedéseket, hibridek, vagy a legújabb technológiáknak hála, gén-manipuláltak. Ezek kontroll alatt tartása szinte lehetetlen feladat volt. Hogy segíteni tudják a közös munkát és eredményesen harcolhassanak ezek ellen a mikroszkopikus szörnyetegek ellen, úgy határoztak, hogy minden ilyen felfedezést megosztanak egymással. Legyen szó akár egy új kreálmányról, akár valami olyanról, amibe valamelyik ország belebotlott. Ha például felfedeznek egy labort valahol és ott van minta, akkor a begyűjtés után az az ország előjogot kap a vizsgálatra, de minden adatot meg kell osztani a többiekkel. Három hónapjuk volt rá, hogy az erre a célra kialakított és megfelelően biztosított csatornákon közzétegyék az adatokat. Volt egy olyan kitétel, hogyha titkosszolgálati módszerekkel vagy valamely ilyen szervezet által vezetett akcióban jutottak hozzá a fegyverhez, összetevőhöz alapanyaghoz vagy magához a vírushoz, akkor tizenkét hónapot kaptak a közzétételre. Gondolom, ez érthető? Egyik nemzet sem szerette volna, ha a titkos műveleteiket ilyen módon kell a többiek orrára kötni. A lényeg, hogy ez így elfogadható volt és végül minden tagállam ratifikálta az egyezményt. Ami önnek, önöknek fontos, hogy pontosan hat hónappal a katonai akció után, február 2.-án, az ön édesapja a megfelelően kitöltött, szabályszerű dokumentumokat feltöltötte az erre a célra kijelölt adatbázisba. Élt az egyezmény adta jogával és a megtalálás helyét nem, de az időpontját közzétette. Megnevezte a labort is, ahol a hat adag vírusmintát eltárolták. Abban az időben én voltam az alelnöke annak a bizottságnak, amely az egyezmény szerint a végrehajtást és a kezelést ellenőrzi. Személyesen hagytam jóvá a közzétételt és én állítottam ki az igazoló jegyzéket. Aubert ezredes letöltötte az igazoló jegyzéket és lefűzte az anyag aktájába. Amikor a védelmi miniszterük utasítására evakuálták, az édesapja magával vitte ezt az anyagot. Akkor még nem tudhatta, hogy meddig fajul a válság és ami bekövetkezett, az a leghajmeresztőbb álmunkban sem vetődött fel, de úgy gondolta, jól jöhet, ha egyszer sikerül elkapni a bűnösöket. Ha gondolja, az ezredes úr parancsot ad, hogy hozzák ide önöknek az anyagot és akkor megtekintheti a saját szemével. Arra, gondolom, nem kell magyarázatot adnom, hogy miért nem érhetők el ezek az adatok a tároló szervereken?!

-   Hát persze, hogy nem uram! – kotyogott közbe Ole. – Nincs áram és számítógépes rendszer, amivel elérhetnénk.

-   Nos, a dolog ennél sokkal drasztikusabb. Amikor a vírus már szedte az áldozatait és kitörtek az első nemzetközi konfliktusok…

-   Az a kurva háború? Így akarta mondani, igaz uram? – kérdezte Madox kemény hangon.

-   Ha így akarja nevezni százados, akkor legyen! Szóval mikor kitört a háború, de még volt kommunikáció, a védelmi miniszterek összeültek. Azok, akik hazautaztak Brüsszelből, például az önöké zászlós, – nézett Johnra a tábornok. – nos ők videókapcsolaton keresztül vettek részt. Úgy látták, hogy a szerverek és az adatok biztosítása nem megoldható, ezért arról határoztak, hogy elsüllyesztik őket.

-   És ez mi a francot jelent?

-   Többszörösen titkosítva egy mélyállomásra küldték és ott archiválták az adatokat.

-   Ha számítógépen vagy szerveren van, akkor hozzáférhető! – szólt ki a magabiztos számítógépes guru Oleból.

-   Aligha! – rázta meg a fejét Grey tábornok. – A protokoll szerint, az egyhangú döntés után kijelöltek három ügygazdát a miniszterek közül. Ők hárman jelöltek egy titokgazdát. A titokgazda és a három miniszter ezerhuszonnégy bittel kódolt egyszeri jelszavával megnyithatta annak a tíz szervernek a hozzáférését, amelyre az adatokat töltötték. Ezek mindegyike más-más országban volt, …van elhelyezve és gondosan elrejtve. Egymással soha nem volt közvetlen összeköttetésük. Minden szerver huszonnégy alszerverre tagolódott. A titokgazda a tíz szerverből kiválasztott ötöt, amiből a számítógép véletlenszerűen kijelölt egyet. Ekkor a titokgazda kiválasztotta az alszervert, de a meghajtót már ismét a gép jelölte ki neki véletlenszerűen. Ott létrehozott egy mappát, rátöltötte az adatokat és egy harminchat karakteres jelszóval levédte. A gép ekkor hozzáadott egy másik, véletlenszerűen generált, harminchat karakteres jelszót és ezt, háromfelé bontva kiutalta a három ügygazdának.

-   Nem rossz! De még így sem lenne lehetetlen hozzájutni. Mert gondolom, azért voltak mesterkulcsok is.

-   Persze! Amikor felállították a rendszert, véletlenszerűen generáltattak vele egymillió kódot, majd megsemmisítették a kódgenerátort. Bármikor lehetett kérni egy ilyen kódot a géptől, de ehhez mindig csak három embernek volt joga és két jóváhagyás volt szükséges. Az egyik jogosult a mindenkori főtitkár volt, a másik kettő pedig két regnáló védelmi miniszter. A miniszterek között két havonta cserélődött a jogosultság. Még az adott ország elnöke vagy miniszterelnöke sem tudhatta, ha az ő miniszterénél volt a feloldó kód.

-   Na ez már kemény dió! – bólintott az ifjú norvég.

-   Annál is inkább, mert a főtitkár és az összes védelmi miniszter meghalt a járvány vagy a zavargások alatt.

-   Baszki…

-   Nyugodjon bele barátom, hogy az adatok végleg elvesztek! De ahogy mondtam, a minket érdeklő okmányok itt vannak, alig pár jardra tőlünk. Elégedett a válaszommal Aubert törzsőrmester?

Vitória köhögött, mert a cigarettafüst marta a torkát. Ivott egy korty vizet, csak aztán válaszolt.

-   Igen tábornok. – felelte, de a válasz közben nem nézett az apjára.

-   Akkor visszaadom a szót Aubert ezredesnek, mert nagyon elkalandoztunk a témától!

Vitória apja megköszörülte a torkát, aztán folytatta.

-   Az angoloktól kapott információkból kiderült, hogy ők egy feltételezett terrortámadás kapcsán kezdték meg a saját vizsgálatukat. Az adataikból és a lépéseikből arra következtettünk, hogy egy nagyobb fegyverszállítmány érkezésére derítettek fényt. Azokat akarták lekapcsolni.

-   És? – kérdezte Ray. – Mi köze egy Angliába érkező fegyverszállítmánynak a vírushoz?

-   Csak annyi, hogy az angolok a török szállítmányozó céget figyelték meg, meg a gyanújuk szerint nekik lett volna köze a becsempészéshez. Azt nem tudtuk meg, hogy valóban ők vitték volna-e be, vagy valamelyik alvállalkozójukkal végeztették volna el a piszkos munkát. Mi ez utóbbira gyanakodtunk. A hírszerzésük megfigyelte azt a csoportot, amelyik meg akarta vásárolni a szállítmányt. A teljesség és az érthetőség kedvéért elmondom, hogy a szállítmányban olyan kézivezérlésű, repülőgépek ellen bevethető rakétakilövők is voltak, amiket Irán szállított Jemennek.

-   Le akartak durrantani egy repülőt? – kérdezte hitetlenkedve Paul.

-   Nem egyet, de a lényeg mégsem ez! Összefoglalom! Mi, a vizsgálatunk során belebotlunk egy tömegpusztító-fegyver összetevőjébe. Ez volt a vírus, amit egy olyan cégcsoport akart megvenni, ami a markában tartotta a legmagasabb szinteken álló politikai és gazdasági szereplőket. Hogy ez az együttműködés egyfajta szimbiózis volt-e, vagy a Holding egyszerűen felhasználta őket, az most mindegy! Az angolok egy olyan terrorcsoport ellen nyomoztak, akik repülőgépeket akartak lelőni és ehhez a fegyvereket a Holding érdekszférájába tartozó, szállítmányozó cégnek kellett volna beszállítani a sziget-országba. A kapcsolódási pont a mi ügyünkkel, ez a cég volt.

-   Ez simán lehet véletlen is! – legyintett Paul.

-   Valóban lehetne, de a hírszerzés világában ritkák a véletlenek. Pláne ilyen mélységben.

-   Már elnézést ezredes úr, de most mi a lószarról beszél? – tette fel a kézenfekvő kérdést Gunny. – Amikor megemlítette a fuvarozókat, azt mondta, hogy igen fejlett és kiterjedt kapcsolatokkal és logisztikai bázisokkal rendelkeztek Európában és a Közel-Keleten is. Erre most hírszerzési mélységekkel jön nekünk. Én ebben semmi mélységet nem látok. Ha valaki szállíttat, akkor nyilván olyanokat kér fel rá, akik erre képesek és van hozzá hátterük, tapasztalatuk és nevük. Sok esetben a fuvarosok azt sem tudták, mit visznek. Számtalan példa volt erre az összeomlás előtt. A mi rendőrségünk is kapcsolt le nagy mennyiségű fegyvert kamionokban. A szállítóleveleken az állt, hogy hulladékvas. Oké, a Holding tulajdonában volt ez a török cég is. Na és? A Holding akarta lelövetni a gépeket az Egyesült Királyságban?

-   Igen! – jött az azonnali válasz és ez alaposan meglepte a norvégot.

-   Mi? Tényleg? – kiáltott fel Paul.

-   Rögtön megmagyarázom és érthető lesz az összefüggés. A Holding meg akart vásárolni nyolc adag vírusmintát. Ez meghiúsult, mert mi megszereztünk hatot, kettőnek pedig nyoma veszett. Az angolok olyan sejtet figyeltek, akik repülőket akartak lelőni. Nos, Brown törzsőrmester! Mit tett volna az önök kormánya, ha nem figyelnek fel a csoportra vagy nem sikerül lekapcsolni a fegyvereket és a terroristák lelőnek néhány repülőt?

-   Hát… nem tudom! Gondolom azonnal emelték volna a készültségi szintet és légtérzárat vezetnek be.

-   Ne bizonytalankodjon fiam! Nagyon is logikusan gondolkodik.

-   Köszönöm, uram!

-   Kiegészítem az információkat. Mi van akkor, ha nem egy angol gépet lőnek le, hanem bármilyen gépet, illetve gépeket, amik Anglia, illetve az Egyesült Királyság légterében repülnek? Igen, látom az arcán, hogy rájött. Nem csak légtérzárat vezetnek be, hanem repülési tilalmat is elrendelnek. És ekkor jön a kérdés. Mi van, ha nem lehet repülni és közben az országban még valami ismeretlen, rendkívül fertőző, halálos kór is felüti a fejét és terjedni kezd?