ALEXIUS

Dark Sovereign I.

Bella J.

Book Dreams Kiadó, 2024

Bella J. - Alexius - Dark Sovereign I.

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Bella J. - Alexius - Dark Sovereign I.

Copyright © 2016 by Bella J.

All rights reserved.

Hungarian edition ©Book Dreams Kiadó 2024

Hungarian translation © Fazakas Emese

Minden jog fenntartva!

Szöveget gondozta: Hajdú Nikoletta

Borító: Fazakas Emese

Kép forrása: Adobe Stock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9789635862467

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást!

1.

Alexius

- Elbasztad. Már megint. - Végighúzom az ujjaimat az államon, és olyan tekintetet szegezek az előttem álló hülye faszra, amitől bármelyik pillanatban lángba borulhatna.

- Nem volt választásom. A köcsögnek kés volt a kezében.

Előrehajolok, a könyökömet a tömör tölgyfa íróasztalra támasztom.

- És te úgy döntöttél, hogy lelövöd? Szóval nemcsak olyan hülye vagy, mint amilyen ronda, hanem egy kibaszott gyáva is.

Jimmy megtörli a tenyerével az arcát, tekintete idegesen vándorol az irodám egyik oldaláról a másikra. A köcsög nem tud a szemembe nézni, mert tudja, hogy nagyot hibázott.

- Hányszor fogom még megmenteni a segged, Jimmy?

- Alexius, ember. Sajnálom.

- Baszd meg, hogy sajnálod! - Ököllel az asztalra ütök, a tollak és a könyvek zörögnek a sima felületen, a düh vibrál az ujjbegyeimben, miközben felállok. - Elegem van abból, hogy a te istenverte szemetedet takarítsam.

Az ajkába harap, mert tudja, jobb, ha nem szól egy kibaszott szót sem, de látom az arroganciát az arckifejezésén. Nagyképű faszfej.

Nicoli besétál, őt követi Maximo, aki olyan erővel csukja be az ajtót, hogy ha olcsó fából lenne, a szálkákat Jimmy hátából szedegethetnénk.

Nicoli megáll Jimmy előtt, oldalra hajtja a fejét, miközben őt tanulmányozza.

- Ez a köcsög egy különösen hülye fajta, ugye?

- Hülyének nevezni őt bóknak számít, tesó - válaszolom anélkül, hogy levenném a szemem Jimmyről, miközben ő az állát dörzsöli, és az általa kibaszott szakállnak nevezett szőrzet karcos hangja a gerincemet csikorgatja.

- Ti ketten nem beszélhettek így velem. - Jimmy felegyenesedik, kihúzza magát, mint egy kibaszott páva.

- Úgy beszélünk veled, ahogy akarunk, Jimmy, baszd meg.

Nicoli tölt magának egy pohár Bourbont, és meglazítja a nyakkendőjét, mielőtt leülne a bőrkanapéra. Sötét hajszálai a szemöldökét érik, és azokban a puncimágnes kék szemekben extra csillogás van.

- Mondd, hogy nem azért várok rád már több mint egy órája, mert ki kellett vonszolnod a ribanc segged a klubból. - Gúnyosan nézek a bátyámra.

- Mit mondhatnék, testvér? - Megvonja a vállát, és kortyol egyet az italából. - Szeretem a puncit, és a punci szeret engem.

- Még le sem ment a nap.

- Az élvezetet nem lehet időzíteni, Alexius. - Meggyújt egy szivart, és egy füstfelhő a mennyezetig száll, a dohány és a fűszer illata azonnal betölti a szobát.

- Figyelj - kezdi Jimmy. - Nekem is van hova mennem. Szóval, ha ezt lezárhatnánk, az nagyszerű lenne.

- Nem mész sehova. - Visszafordítom rá a figyel-memet, és csak undort érzek. Az olcsó bőrdzsekijével és a csípője körül mélyen lógó, a varratoknál szakadt farmerrel inkább hasonlít egy utcai gengszterre, mint a Del Rossa család tagjára.

Megkerülöm az asztalt, miközben begombolom sötétszürke öltönykabátomat, és enyhén biccentek Maximo irányába.

Maximo egy nagydarab faszszopó, és Jimmy fölé tornyosul, ahogy besurran mögé.

- Mondd meg a kutyádnak, hogy húzódjon vissza a picsába. - Jimmy arca továbbra is kemény és rezzenéstelen, de látom a trágyaszínű szemében a félelem szikráját. A szemöldöke enyhe rándulása árulkodó jele annak, hogy ideges.

Megforgatom az aranygyűrűt a középső ujjamon, és érzem a fémjelzett DS[1]-szimbólumot a rajta lévő fekete lemezen.

- Tudod, miért nem kaptad még meg a gyűrűdet, Jimmy?

- Mert nem nyalom apád seggét.

- Látod, ebben tévedsz. - Megigazítom a zakómat. - Az uralkodói gyűrűt kiérdemeltem. Nem számít, ki a faszom az apád. Lehetne az istenverte Antikrisztus, akkor sem kapnál, ha nem érdemelnéd ki vérrel.

Jimmy összepréseli az ajkát.

- Ezért vagyunk most itt, emlékszel? Mert nekem nem okoz gondot a vérontás.

Gúnyolódom a tudatlanságán, azon, ahogy a kibaszott kis elméje nem képes felfogni, hogy a Dark Sovereign asztalánál való hely nem születési jog. Nem kapod meg csak azért, mert a Del Rossa nevet viseled. Érdemesnek kell lenned rá, és Jimmy kurvára nem az.

- Tudtam, hogy csak baj lesz veled, mióta apám azt mondta, hogy belépsz a családi vállalkozásba.

- Nem érdekel, mit gondolsz, Alexius. - Közelebb lép és megvonja a vállát, azt hiszi, hogy meg tud félemlíteni, pedig ezzel csak felbassza az agyamat. - Csak tedd, amit tenned kell.

- És mi lenne az? - Az orrlyukaim kitágulnak.

Önelégült vigyor húzódik a szájára.

- Takarítsd fel a mocskomat.

- Jézusom - mormolja Nicoli a háttérben. - Alexius, ne...

Megragadom Jimmy karját, a tarkójába mélyesztem az ujjaimat, mielőtt az arcát az asztalomhoz vágnám.

- …tedd meg - fejezi be Nicoli a mondatot, és lenyeli a maradék italát.

- Mégis mit képzelsz magadról, ki a franc vagy te? - Felhördülök, miközben az arcát erősebben nyomom a tömör fához. - Kitépem az istenverte gerincedet a kibaszott szádon keresztül, és otthagyom, hogy a varjak lakmározzanak belőle.

- Nem tudsz megölni, Alexius, és ezt te is tudod. - Összepréseli a száját, miközben erősebben szorítom, és az ujjaimat mélyebbre fúrom oldalt a nyakán. - A családhoz tartozom, és ha egy ujjal is hozzám érsz, az ellenkezik a kódexünkkel.

- Ahogy az is, hogy szégyent hozol erre a családra, amit pusztán azzal teszel, hogy kurvára lélegzel. Maximo - parancsolom a vállam fölött, mire ő mögém lép, és a kedvenc kibaszott játékszeremet - amit akkor használok, ha Jimmyhez hasonló faszfejekkel kell játszadoznom - az asztalra helyezi.

- Jézusom. Bassza meg! - Jimmy összeszorított szájjal fröcsög, miközben még nagyobb nyomást gyakorlok a koponyájára. - Alexius, ezt nem teheted.

- Nem mondhatod meg nekem, hogy mi a faszt csináljak.

- Az istenverte unokatestvéred vagyok.

- Vér szerint nem vagy az.

- Még mindig családtag vagyok.

- Csak azért, mert Roberto bácsi úgy döntött, örökbefogadja a szánalmas seggedet, miután az egyetlen fiáról kiderült, hogy egy punci. Nem is sejtette, hogy mekkora balfasz leszel.

Maximo megragadja Jimmy karját, és az asztalra nyomja, erősen megszorítja, hogy a rohadéknak ne legyen más választása, mint szétnyitni a tenyerét, és kinyújtani az ujjait.

- Alexius, baszd meg! Ez nem vicces. - Jimmy vergődik Maximo és az én szorításom ellen, de hiába. Még arra sincs ereje, hogy harcoljon egyikünkkel, nemhogy mind-kettőnkkel. De mivel szeretek csontot vágni, Maximo kell, hogy a helyén tartsa a söpredék unokatestvéremet, amíg én odanyúlok, és ráhelyezem az aranytekercsre. Az Ujj Guillotine ezüst pengéje megcsillan az asztali lámpa éles fényében, és Maximo erősebben nyomja le Jimmy karját, ahogy a középső ujját átnyomom a lyukon.

- Alexius, szükséges ez? - Nicoli feláll, és tölt magának még egy italt. - Tényleg ennek az idiótának a vérével akarod bemocskolni a tízezer dolláros íróasztalodat?

- Hagyd abba... hagyd abba ezt a szart, most azonnal!

Jimmy torkából feltör a nyál, teste megmerevedik a félelemtől.

A félelem kurva ronda dolog, különösen, ha egy felnőtt férfi arcára van tapétázva. Ez az egyetlen dolog, ami megkülönbözteti a férfiakat a punciktól ezen a világon.

- Alexius, kérlek, hagyd abba.

- Milyen szavak szerint él egy Del Rossa, Jimmy?

- Hagyd abba, az istenit!

- Milyen szavakkal?! - kiabálom.

- Soha ne mutass félelmet. - A hangja remeg, látszólagos ellentmondása annak, amit az előbb mondott.

- Így van. Soha. Ne mutass. Félelmet. Mégis itt vagy, és gyakorlatilag összepisiled magad.

- Mi a faszt vártál? Mindjárt levágod a kibaszott ujjam!

Lehajolok, és közelebb viszem a számat Jimmy füléhez.

- Örülj, hogy ennek a családnak a tagja vagy. Ha nem lennél az, akkor most a kibaszott fejedre kerülne sor.

- Alexius, kérlek...

Erősen lenyomom a kis szerkezetet, és a másodperc töredéke alatt, amikor a penge a csontnak ütközik, becsukom a szemem. Olyan egyszerű mozdulat, de a sérülés nagymértékű.

A gerincem remeg a gyönyörtől, ahogy a csontot levágom. A csont reccsenése, ahogy leszakad a teste többi részétől, borzongást kelt a gerincemben. A fájdalom sikolyával párosulva ez egy kibaszott dallam, ami csillapítja a vérszomjamat.

Jimmy gyötrelmes sikolyai a plafonig csapódnak, és visszaverődnek a hangszigetelt falakról. Maximo és én elengedjük, ő pedig vérző kezét szorongatva csúszik a padlóra, szánalmasan mutatva, hogy nincs joga ehhez a családhoz tartozni.

Fehér zsebkendőt húzok elő a kabátom zsebéből, és letörlöm a tenyeremre tapadt bíborcseppeket. Egy levágott ujj kibaszottul vérzik, és Nicolinak igaza volt. Összepiszkítja az istenverte íróasztalom. De nekem kurvára megéri.

- Te rohadék! - Jimmy siránkozik, takony folyik az ajkára, miközben könnyek csorognak le az arcán.

Nicoli mellém lép, alkoholt forgat az üvegpoharában, miközben nézi, ahogy Jimmy vergődik.

- Szép munka, testvér. Nemcsak az asztalodat tetted tönkre, hanem egy tökéletesen jó szőnyeget is.

- Mintha érdekelne.

Összerezzen, miután ledöntötte az összes Bourbont a torkán.

- Igazad van. Nem érdekel.

- Ezért még megfizetsz - fenyegetőzik Jimmy összeszorított foggal. - Elveszem azt a kibaszott gyűrűdet, és kitörlöm vele a seggemet, mielőtt lenyomnám a kibaszott torkodon!

- Komolyan, Jimmy? - Nicoli leguggol elé. - Nem tanultál ma semmit?

- Baszd meg! - vágja a tekintetét Nicoliról rám. - És baszd meg te is, te kibaszott köcsög! Azt hiszed, mert te vagy a kibaszott koronaherceg, jobb vagy nálam?

- Nem hiszem. Tudom. - Az arcához vágom a vérfoltos zsebkendőt, és ő beleköp.

- Te csak egy istenverte seggnyaló kölyök vagy, aki mindig kiveri, amikor az apjának kedvére van. - Mániákus röhögés tör ki belőle. - És amikor az apád végre belehal abba a kibaszott tököm nagyságú agydaganatba, akkor megszabadulok tőletek, köcsögök. Esküszöm az Istenre.

A dühöm kirobban, egy kibaszott nukleáris robbanás, amely megrázza és lerombolja az önuralmam utolsó szálát is.

Nicoli káromkodik.

- Alexius, ne...

Előveszem a pisztolyomat, Jimmy homlokára célzok, és meghúzom a ravaszt, mintha ez a vacsora utáni rutinom része lenne.

A lövés hangos reccsenéssel zúzza szét a levegőt, és Jimmy teste megrándul a becsapódástól, a golyó pedig egyenesen a koponyájába hatol. Vér szivárog a tátongó sebből, miközben a teste elernyed, és esetlenül oldalra dőlve elborul.

- …tedd meg. - Nicoli felsóhajt. - A francba. Megölted.

- A köcsög gyakorlatilag könyörgött a golyóért. - Még csak nem is pislogok, ahogy Jimmy élettelen testét bámulom, és kihúzom magam. - Azt hiszem, ma elértem valamit.

- Tényleg? - Nicoli felvonja a szemöldökét. - Mondd csak, miből gondolod ezt?

- Egy szarházival kevesebb, ami miatt ennek a világnak aggódnia kell.

- Igaz. De most már aggódnod kell egy kibaszott polgárháború miatt is ebben a családban, ha mindenki rájön, hogy te ölted meg Jimmyt. Roberto bácsi nagyon ragaszkodott ehhez a seggfejhez, miután Rome elment.

- Rome egy kibaszott punci, és azért ment el, mert nincs gyomra ahhoz, hogy megtegye, amit meg kell tenni - vicsorítok. - Ha van valami, amiben a bácsikánk jó, az a szarházi gyávák felnevelése.

- Nem tudnék jobban egyetérteni veled, de ha rájön...

- Senki sem fog rájönni - biztosítom, miközben megigazítom az öltönyzakóm ujját.

Maximo keresztbe teszi tetovált karjait, és a tinta mintha mozogna, ahogy az izmai meghajolnak.

- Mit fogsz mondani az apádnak?

- Semmit. Szerintünk Jimmy még mindig életben van.

Nicoli felhorkan, a falnak támaszkodik, és az újratöltött poharát az irányomba billenti.

- Mennyi idő múlva kezdi a drága Roberto bácsikánk keresni Jimmyt?

- Elég sokáig ahhoz, hogy Maximo megszabaduljon Jimmy testétől, és eltörölje minden nyomát annak, hogy ma itt volt.

Maximo bólint, én pedig átnyújtom neki a pisztolyomat.

- Szabadulj meg tőle, és szerezz nekem egy újat.

- Rajta vagyok.

Rápillantok a holttestre.

- Jézusom. Kibaszott Jimmy - motyogom.

Roberto bácsi, anyám legidősebb bátyja, örökbe fogadta Jimmyt, miután az apja agyonlőtte az anyját egy állítólagos viszonya miatt, majd maga ellen fordította a fegyvert, és Jimmyt hátrahagyta, hogy egy kibaszott szuper púp legyen a hátamon. És ki a fasznak képzelte magát, hogy emlékeztet a családi kódexünkre? Del Rossa-nak lenni a vérembe, verejtékembe és könnyeimbe van vésve. Minden, amit teszek, ezért a családért teszem, és Jimmy aláírta a saját halálos ítéletét abban a pillanatban, amikor azzal fenyegetett, hogy elveszi tőlem. És ez a sorsa mindenkinek, aki baszakodik velem és a családban betöltött pozíciómmal. Én vagyok apám legidősebb fia, a Dark Sovereign birodalom örököse, és nincs semmi, amit ne tennék meg, hogy megvédjem a születési jogomat.

Nem maradok itt, mert tudom, hogy Maximo majd megoldja. Nem véletlenül ő a család végrehajtója, aki gondoskodik mindenről, ami árthat nekünk. Apámnak négy vér szerinti fia van, mégis mindig Maximót tekintette az ötödiknek. A húga, Mirabella pedig az a lány, aki apámnak sosem adatott meg. Maximo tízéves volt, a húga négy, amikor ők is a család tagjaivá váltak. Ha nem lett volna apám, aki megmenti őket azon az éjszakán, amikor a szüleit a bátyjával együtt meggyilkolták, már régen eltemették volna őket velük együtt. Maximo hálája, lekötelezettsége az, ami törhetetlenné teszi a hűségét. És Mira, ő az egyetlen fény ezen a helyen. Számomra érthetetlen, hogy nem rontották meg őt ennek a családnak a bűnei, mivel a közepén nőtt fel.

Isaia jön a folyosón, és a szokásos komor képét mutatja. Néha azt hiszem, hogy a legkisebb testvérem egy két lábon járó hulla. Halott és sivár, kurvára utál mindent.

- Képzeld! - Nicoli vigyorog, ahogy Isaia felé sétálunk. - Alexius épp most ültetett némi ólmot Jimmy koponyájába.

- Jézusom, Nicoli - motyogom. - Szeretnél egy hangszórót a bejelentéshez?

- Nyugi. Nincs itt senki. Különben is, ez a ház olyan kibaszott nagy, hogy még a kutyák is eltévednek itt.

Isaia a kabátzsebébe dugja a kezét.

- Mit csinált Jimmy?

- A köcsög tegnap este kinyírt valami random seggfejet egy sztriptízbárban, és elmenekült a helyszínről, miután az anyjukon kívül mindenki lefotózta a ronda képét.

Isaia ferdén felvonja a szemöldökét.

- Szóval te ölted meg?

- Jimmy leszarta, hogy a tettei hogyan hatnak a családunkra. Csak az érdekelte, hogy azt tegye, amit akar, és hogy mi takarítsuk el a szarát. Kezdtem belefáradni abba, hogy az arrogáns segge állandóan kibaszott kenyérmorzsák nyomát hagyja maga után, amelyek hozzánk vezetnek vissza. - Megigazítom a kabátom ujját. - Megtettem, amit meg kellett tennem, hogy megvédjem a családunkat, ahogy mindig is szoktam.

Isaia megvonja a vállát, hűvösen és zavartalanul.

- Nem mondhatnám, hogy megdöbbentett. Előbb-utóbb valamelyikünknek meg kellett volna ölnie őt. - Felvonja a szemöldökét. - Feltételezem, hogy nem mondjuk el apának, és ez egy “a sírba visszük” dolog.

- Helyesen feltételezed. - Közelebb lépek. - Ami minket illet, Jimmy nem volt itt ma este. És soha többé nem fogunk erről beszélni. Az utolsó dolog, amire szükségünk van, az egy háború a nagybátyánkkal, miközben apa egészsége egyre gyorsabban romlik.

Egy tudatos pillantás megy át hármunk között. A testvérek hűségtől lüktető köteléke olyan erő, amelyet soha nem lehet megtörni. Lehet, hogy nem mindig értünk egyet, de mindig megvédtük egymást, és mindig is meg fogjuk. Bármi történjék is.

- Szólj, ha segítségre van szükséged - ajánlja fel Isaia, mielőtt elhúzna mellettünk.

- Hova mész? - szólok utána.

- Caeliannal találkozom a Myth-ben.

- Ez a végszóm. - Nicoli a kezembe nyomja a poharát, Isaia pedig elkomorul.

- Hogy érted, hogy ez a te végszavad?

Nicoli Isaia vállára teszi a kezét.

- Ez az én végszavam, hogy csatlakozzak hozzátok, és biztosítsam, hogy ti ketten faszfejek fenntartsátok a család nevét.

Megforgatom a szemem.

- Ezt csináltad az elmúlt huszonkilenc évben? A család nevének fenntartása.

- Pontosan.

- Hát akkor - szólok utána. - Majd megmondom Mirabellának, hogy éppen őt kerested, mielőtt úgy döntöttél, hogy megdugod az egyik elit kis kurvánkat a Myth-ben.

Nicoli megtorpan, és olyan vigyorral fordul felém, hogy a koponyámat is kettévágná.

- Ha nem lennél apánk kedvence, szétrúgnám a segged, széttépném, és a kibaszott képedbe húznám.

- Ó, erről jut eszembe. - Isaia felém fordul. - Apa beszélni akar veled.

Az állkapcsom megrándul, Nicoli pedig vigyorog.

- Mondtam már neked, mennyire örülök, hogy tizennégy perccel előttem születtél?

- Te egy seggfej vagy.

- Az vagyok. - Úgy tesz, mintha letörölné a port a vállamról. - De legalább egy seggfej vagyok, akinek ma este leszopják a farkát, míg neked végig kell hallgatnod apa előadását arról, hogy milyen megtiszteltetés elsőszülöttnek lenni.

Összehúzom a szemem.

- Megmondom Mirabellának, hogy üdvözletedet küldöd.

Az ikertestvérem önelégült vigyora eltűnik, az ajkai most vékony vonallá húzódnak, és egyszerűen megfordul, majd elsétál.

A testvéreim távozását figyelve eszembe jut, hogy néha mennyire irigylem őket. Nem viselik azt a felelősséget, hogy ők az elsőszülött Del Rossa. Egy kötelezettség, ami kétéves korom óta a gerincembe vésődött. Ez egyszerre a születési jogom és az átkom, egy sötét felhő, ami a hatalmunk felett lebeg. Míg az öcséim kint játszottak az esőben, én tízéves kisfiú voltam, akinek részt kellett vennie a gyűléseken és összejöveteleken, állandóan apám mellett kellett lennem, hogy megtanuljam a szokásainkat. A szabályainkat. A törvényeinket.

A testvéreim azt a plusz figyelmet, amit apámtól kaptam, kivételezésnek vélték, míg én szerencsésnek tartottam őket, hogy olyan szabadságot kaptak, amilyet én soha nem kaphattam. Az a nyomás, hogy a Del Rossa birodalom leendő vezetőjének neveltek, mindig is az én keresztem volt, egy olyan felelősség, amely mindig az enyém lesz, és csakis az enyém. De a legnehezebb napokban anyám együttérzése és empátiája lett az ezüstös fény a sötét pillanatokban, amelyek megkérdőjelezték bennem a helyemet ebben a családban.

Kellemetlenség telepedett a vállamra. Már tudom, miért akar apám beszélni velem. Azóta beszélgetünk erről, amióta megtudtuk, hogy beteg, és hogy inkább előbb, mint utóbb eljön az idő, hogy átvegyem a családi vállalkozást.

Megigazítom a fekete nyakkendőmet, ahogy végigsétálok a folyosón, és kiegyenesítem a vállam, miközben felkészülök a védekezésemre, hogy miért nevetséges és felesleges a legújabb követelése.

A dolgozószobája ajtaja már nyitva van, és egy pillanatra megállok, mély levegőt veszek. Már vár rám, és nyilvánvalóan az egész kibaszott beszédét készenlétben tartja, amint belépek.

- Alexius. - Felnéz az újságból, és lecsúsztatja a szemüvegét.

Kigombolom az öltönyzakómat, és helyet foglalok vele szemben. A szoba levendulaillatú és gazdag bőr szagot áraszt.

- Apa, a híreket online is követheted.

- Jobban szeretem az újságot a kezemben tartani. - Összehajtja az újságot, és félreteszi. - Valahogy valóságosabbá teszi az egészet.

- Nincs szükséged újságra ahhoz, hogy tudd, ez a világ elcseszett - jegyzem meg, és elhelyezkedem a székben.

- Igaz. De szeretek lépést tartani azzal, hogy pontosan tudom, mennyire elbaszott ez a világ valójában. - Hátradől a székben, és nyugalom telepszik rá. Vincenzo Del Rossa az az erős, de csendes típus, aki soha nem fenyeget, hanem egyszerűen csak cselekszik. Az elmúlt harmincöt évben ő volt a Dark Sovereign feje. Aznap, amikor feleségül vette anyámat, nem csupán két ember egyesülése volt, hanem két család konzorciuma. Az apámé, a Del Rossa-é. És anyámé, a Savelli családé.

A házasságuk egyszerű üzleti tranzakciónak indult, de valahogy mégis szerelemmé alakult. Az anyám volt az ő támasza, és tudom, hogy mélyen legbelül titokban hálás, hogy az esélyek szerint ő hamarabb hagyja el ezt a Földet, mint anyám.

Keresztbe teszem a lábam, és a könyökömet a szék karfájára helyezem.

- Nem kell kitalálnom, miért akarsz látni engem.

Borostyánzöld szemei engem tanulmányoznak, miközben felkönyököl, és két kezét a szája előtt kulcsolja össze.

- Komolyan kell venned ezt a dolgot.

- Azt teszem. De bármennyire is komolyan veszem, attól még nem fognak megváltozni az érzéseim.

A tekintete kemény éllel mered rám.

- Az, hogy hogyan és mit érzel ezzel kapcsolatban, fiam, lényegtelen. Meg kell tenni, akár tetszik, akár nem.

A dac égeti a torkomat, de visszatartom a szavam. Jelenleg az előttem lévő férfi nem az apám. Ő a Dark Sovereign király, aki mindenkor tiszteletet követel. És miközben a tekintete az íróasztal másik oldaláról rám szegeződik, nem a fiát nézi, hanem azt, amit én képviselek. A Dark Sovereign jövőjét.

A nyugodt légkör abban a pillanatban eltűnik, ahogy kiegyenesedik a székében, és könyökét az asztalra helyezi.

- Ezt meg kell tenni, Alexius. Nincs más választásod.

- Dehogynem, van választásom.

- Anyádnak és nekem sem volt választásunk, és neked sincs.

- Veled más volt a helyzet. A házasságod erősebb szövetséget jelentett.

- A tiéd egy erősebb jelenlétet fog jelenteni. Erősebb vezetői pozíciót.

- Ez egy nagy baromság - gúnyolódom. - Attól a naptól kezdve, hogy elfoglalom a helyedet az asztalnál, én vagyok a vezető. Nincs szükségem feleségre, hogy ezt konkrétabban kifejezzem.

- Attól tartok, mégis. - Apám oldalra hajtja a fejét. - Mondd csak, szerinted mi a feleség feladata egy olyan családban, mint a miénk?

A karfára teszem a kezem.

- Hogy szolgálja a férjét.

- Ó, kedves fiam, ennél nagyobbat nem is tévedhetnél.

Szigorú tekintetem összeakad az övével, titánok tomboló indulata készül kitörni. Mindenki tudja, hogy a feleségeknek nincs saját hangjuk ebben a társadalomban. Ők nem többek, mint csinos arcok és egy garantált dugás minden este.

Nézem, ahogy feláll a helyéről, és az ablakhoz sétál, ahol egy fekete veréb ül a külső ablakpárkányon. Apám jelenléte megijeszti, és a késő délutáni nap megcsillan a tollazatán, ahogy elrepül.

Apám végigsimít ujjaival szürke körszakállán.

- Egy feleség sokkal több ennél. Gondolkodtál már azon, hogy a mi családunkban a férfiak miért a legszebb nőket választják feleségül?

- Ahogy mondtam, az a céljuk, hogy a férjüket szolgálják. A szépek csak még élvezetesebbé teszik ezt számunkra.

- Te szemtelen bolond!

Lehúzódom, amikor felém vág egy poharat, és a dühe visszhangzik a szilánkokra tört kristály hangjából.

- Egy csinos feleség nem csak egy kibaszott játékszer, Alexius. Nem csak egy méh, amely örököst hordoz. Egy férfi hatalmát a felesége képmása közvetíti és tükrözi vissza. Megértetted ezt?

Felállok és szembefordulok vele. Utoljára akkor görnyedtem meg előtte, és képtelen voltam ránézni, miközben bocsánatot kértem, amikor eltörte a kibaszott orromat.

- Te vagy az elsőszülött Del Rossa, ennek a kibaszott birodalomnak az örököse. Soha nem mutatsz gyengeséget, és soha nem görnyedsz meg senki előtt. Még előttem sem.

- Nincs szükségem feleségre ahhoz, hogy a vezetői hatalmamat bárkinek is bizonyítsam.

Apám elmosolyodik, miközben tölt magának egy új pohárba italt, és nagyot kortyol belőle.

- Négy fiam van - mondja, és egy pillanatra elhallgat, átbámul a szobán, a tekintete távoli, majd könnyedén megrázza a fejét. - Öt - folytatja -, ha Maximót is beleszámítjuk. És az összes fiam közül mindig te voltál az, aki megtette, amit elvártak tőled. Meggyőztél arról, hogy ezt akarod.

- Igen. Minden, amit teszek, ezért a családért teszem, és már régen a szavamat adtam, hogy ugyanúgy fogom vezetni ezt a családot, ahogy te tetted.

Lenyeli a Bourbont, tekintete jéghideg és alázatot parancsoló.

- Két heted van rá.

- Micsoda? - Összehúzom a szemem.

Közelebb lép az itallal a kezében.

- Két heted van arra, hogy találj magadnak egy megfelelő nőt, és feleségül vedd.

- És ha nem találok? - vonom kérdőre, kihúzom magam és felemelem az állam.

- Ha nem, akkor nincs más választásom, mint átadni a helyemet az asztalnál Robertónak.

- Tessék? - A szívem úgy ütődik a bordáimnak, mint egy kibaszott légkalapács. - Ugye csak viccelsz?

- Attól tartok, nem. - Leteszi a poharát egy bőr alátétre, és helyet foglal az íróasztala mögött, összeszorított állkapoccsal és összevont szemöldökkel. - Ha nem tudod megtenni, amit elvárnak tőled, akkor nincs senki másom. Nicoli valószínűleg soha nem fog házasodni. Caelian leszarja, Isaia pedig túl fiatal. - Megnyalja az ajkát, és rám néz. - Ne kényszeríts olyan helyzetbe, hogy szégyent hozzak a legidősebb fiamra azzal, hogy megtagadom tőle a születési jogát.

A szoba hőmérséklete csökken, a levegő olyan feszes, mint egy gumiszalag, amely bármelyik pillanatban elszakadással fenyeget. Apám tekintélye szikrázik és a torkom köré tekeredik. Számos leckéje közül az egyik, amit tanított nekem, hogy mindig azokat a csatákat vívd meg, amelyekről tudod, hogy megnyerheted. Sokkal jobb, ha nem csatlakozol egy háborúhoz, mintha vereséget szenvednél.

Ez egyike azoknak a pillanatoknak, amikor ennek a leckének a végrehajtása jól szolgálna engem.

Megnyalom az ajkaimat, meglazítom a nyakkendőmet és kigombolom a galléromat.

- Rendben. Két hét és megházasodom. De még ha meg is nősülök, bebizonyítom neked és mindenki másnak, hogy nincs szükségem egy istenverte feleségre, hogy tükrözze az imidzsemet. Az, ahogyan uralkodom, és ahogyan eltemetem az ellenségeinket, az fog meghatározni engem, mint a Dark Sovereign vezetőjét. Nem az istenverte feleségem.

Nem időzöm tovább. Mindketten elmondtuk, amit el kellett mondanunk, a kérdést megbeszéltük és megoldottuk.

A csiszolt fapadló, a bézs színű falak és a boltíves ablakokra terített vastag terrakotta függönyök tanúskodnak a káromkodásaimról és a nehéz, toporzékoló lépteimről. Nem mintha a házasság soha nem fordult volna meg a fejemben, de a társasági körünkben a nők csak egy koronaherceget, a gazdagság és a hatalom örökösét látják, valahányszor rám néznek. Mind aranyásó piranják, a szépségük csak annyira mély, mint az erős sminkjük.

De ha egy lélek nélküli csinos arcot kell elvennem, hogy megkapjam, ami az enyém, akkor ezt fogom tenni. Még ha csak ideiglenesen is, amíg az apám ki nem leheli az utolsó lélegzetét, hogy követelhessem a kibaszott születési jogomat.

Mi lesz utána? Nos, akkor rajtam fog múlni, mint ennek a kibaszott világnak a királyán.

Maximo kilép az irodámból, és megtörli a kezét egy ronggyal.

- Kész van? - sétálok oda hozzá.

- Már rajta vagyok, hogy végleg megszabaduljak tőle.

A hüvelykujjamat végighúzom az orromon, és körülnézek, mielőtt közelebb lépnék.

- Keresnem kell egy feleséget.

- Az nem lehet probléma. - Maximo ráncolja a homlokát. - Rengeteg nő van, aki ölne ezért a címért.

- Nem. Valakinek a körünkön kívülről kell jönnie. Valakinek, akinek fogalma sincs arról, hogy mi itt hogyan intézzük a dolgokat.

- Miért?

- Az nem számít. Most arra van szükségem, hogy találj nekem néhány megfelelő jelöltet.

Maximo felvonja a szemöldökét.

- Egy kicsit szűkítened kell a kört a kedvemért, ember.

Bosszúsan szorítom össze és eresztem ki az öklöm.

- Olasznak kell lennie. Csinos. - A szemébe nézek. - És magányosnak. Valaki, aki nem fog hiányozni, ha eltűnik.

2.

Leandra

Csak megkönnyebbülést érzek, ahogy anyám sírját bámulom. Más érzésnek kéne lennie egy szülő eltemetésének. Sírnom, gyászolnom és hiányoznia kellene. De nem így van. A távolléte némi enyhülést nyújt az évekig tartó felelősség után, amit egy gyereknek soha nem szabadna viselnie. Hat év óta először nem kell többé gondoskodnom róla. Most már az ördög problémája. Az ő problémája, mióta néhány hete kilehelte a lelkét. Ahelyett, hogy meglátogattam volna a sírját, hogy közel érezzem magam hozzá, azért jöttem ide, hogy emlékezzek arra, tényleg elment. Meg akarok győződni róla, hogy a halála nem valami álom vagy illúzió, amit kétségbeesésemben kitaláltam, hogy megszabaduljak tőle.

Az, hogy nem hiányzik, az én átkom. Isten így bünteti a lányát, aki nem tudott helyesen cselekedni. Így most ahelyett, hogy azon tűnődnék, miért vették el tőlem, azon merengek, miért nem érzek semmit. Miért vagyok képtelen sírni érte. Talán, ha sírnék, gyászolnék, szomorkodnék, el tudnám őt felejteni. Talán akkor nem fogok minden reggel úgy ébredni, hogy rá gondolok, és arra, hogy mire kényszerített. Talán akkor képes leszek lemosni magamról a bűntudatot, amit minden istenverte nap a lelkemre halmozott.

A te hibád.

Miattad halt meg.

Te vetted el tőlem.

Ez mind a te kibaszott hibád.

Behunyom a szemem, és ki akarom verni a hangját a fejemből. Lehet, hogy elment, de a szelleme még mindig kísért engem. Mindig is fog.

A nap kezd felkelni, én pedig szorosabbra húzom a kabátomat a kora reggeli hideg ellen. A fekete cipőm mélyebbre süpped a földbe, ahogy az ösvényen sétálok. Egy nő és egy fiú áll egy sírkő mellett, amelyen az áll: “Szerető férj és apa”. Az asszony egyik kezét a fiú vállára helyezi, a másikkal letöröl egy könnycseppet az arcáról. Irigylem a képességét, hogy tud sírni, arcot adva a bánatának. Néhányan azt kívánják, bárcsak ne éreznének semmit, amikor elveszítik a szerettüket, de a semmit érezni rosszabb, mint valamit érezni, még ha az fájdalom is.

A munkába menet ugyanolyan, mint minden más reggel. A lábam gyorsabban jár, és anélkül, hogy szemkontaktust teremtenék bárkivel is, tudatában vagyok a környezetemnek. Az út túloldalán egy csapat férfi kéjes megjegyzései és füttyögése undorral tölt el, de úgy teszek, mintha semmit sem hallanék, és imádkozom, hogy hagyjanak békén. Az utolsó dolog, amit egy nő a városnak ezen a részén akar, hogy észrevegyék. Míg más lányok figyelemre vágynak és imádkoznak, hogy szépek legyenek, én azzal töltöm a napomat, hogy láthatatlan legyek. A felsőim mindig egy számmal nagyobbak, a farmerom bő, a vacsoraruhák pedig térd alá érnek. Egyszer elkövettem azt a hibát, hogy kitűntem, és egy szűk szabású ruhát vettem az első fizetésemből egy használtruha-boltban. Sötét fürtjeim a vállamra omlottak, és az ajkam csábító rózsaszínben csillogott, csakhogy egy órával később a véremtől foltos lett. Sötétlila zúzódásokkal volt teli mindenem, ami abból a ruhából kilátszott az éjszaka. Szigorúan emlékeztetett arra, hogy a nőket ezeken az utcákon nem egyenrangú félként, hanem tárgyként kezelik. Ha nem tudtam volna, hogyan védekezzek - az emberi fül könnyen letéphető -, akkor azon az éjszakán nem csak egy tönkrement ruhával távoztam volna. Azután a nap után rájöttem, hogy a szépség ára egyszerűen túl magas ezeken az utcákon.

Az ajtó feletti csengő megszólal, amikor belépek, a kávé és a szalonna illata elfeledteti velem, hogy az Uptown Diner valójában milyen szarfészek. Uptown, a francokat.

- Leandra - szólít Paul. - Elkéstél.

- Bocsánat. - Nem magyarázkodom, miközben a pult mögé megyek, a táskámat és a kabátomat az alsó polcra teszem, és felkapok egy kötényt.

Wendy mögém lép és segít bekötni.

- Paul ma különösen rossz hangulatban van.

- Miért? - Szembefordulok vele, miközben lehúzom a fekete hajgumit a csuklómról, és összefogom a hajamat. - Történt valami?

- Nem tudom. - Összeszűkíti zöld szemeit, miközben a főnökünket bámulja. - De azt hiszem, itt aludt tegnap este.

- Már megint? Ezen a héten már másodszor.

- Ja. Szerintem a szokásosnál is jobban felbosszantotta a feleségét.

A csengő megszólal, amikor két férfi sétál be, koszos ruhájuk és szakálluk emlékeztet arra, miért is utálom ezt a munkát.

- Wendy, te jössz. Az első vendégek a tieid.

- Nem ők az elsők.

Ránézek, mire ő összeszorítja az ajkait, és a legtávolabbi sarokban ülő, kávéját kortyolgató férfira veti a tekintetét. A fekete zakó és a tiszta fehér ing, amit visel, csak megerősít abban, hogy nem idevalósi. Az olyan férfiak, mint ő, nem járnak egy régi, omladozó étkezdébe, amelynek fakó és leváló falai, repedezett mennyezete és acélrudakkal zárt ablakai vannak.

- Ki ez? - kérdezem, miközben figyelem, ahogy visszateszi a csészéjét.

- Nem tudom. De nem csak a kávéját akarom felszolgálni neki. - Wendy a hüvelykujjkörmét harapdálja, jegygyűrűje megcsillan a sárga mennyezeti fényben.

Kinyújtom a karomat és megrángatom a szőke lófarkát.

- Ne bámuld a vendégeket.

- Oké, oké. - Elmosolyodik. - Egy lány nézelődhet.

- De nem egy házas. - Megragadok egy ceruzát és egy jegyzettömböt, de érzem, hogy Wendy tekintete rajtam van. - Mi az? - pillantok rá.

- Túl jó vagy ehhez a városhoz. - Az arckifejezése megenyhül.

- Hidd el - simítom le a kötényemet -, nem vagyok az.

Éles fájdalmat érzek a mellkasomban, ahogy végigsétálok a kockás padlón. Senki sem ismeri az igazi Leandra Dinalit. Egy kóborló, aki hat évvel ezelőtt ide tévedt, és a túléléshez keresett valamit. Egy kétségbeesett tizennégy éves lány voltam, akinek nem maradt más választása, mint kurva gyorsan felnőni. Éjszakánként azt mondogattam magamnak, hogy soha többé nem jövök vissza erre a helyre, ha egyszer megszabadulok az anyámtól.

Sajnos visszatértem. És még mindig visszajárok.

Követem a két férfit, akik épp most léptek be, és átnyújtom nekik az étlapot, miközben helyet foglalnak.

- Hozhatok egy kis kávét?

Az egyik átpillant az étkező másik oldalára, a sarokban ülő férfira, és biccent annak a fickónak, akivel együtt jött.

- Ő az, akire gondolok?

- Jézusom - káromkodik a barátja. - Mi a faszt keres itt Maximo? Mit csináltál?

- Semmit. Istenem. Ki mondta, hogy miattunk van itt?

- Mi a faszért lenne itt? Alexius Del Rossa emberei nem lógnak ilyen lepukkant lebujokban.

Leejtem a tollamat. A padlóra csapódó hangja úgy visszhangzik, mintha egy pisztolylövés lenne mellettem.

Alexius Del Rossa.

A hideg futkos a hátamon. Soha nem láttam őt, de hallottam a suttogást. Alexius nem olyan név, amit gyakran hall az ember a városnak ebben a részében, de ha mégis, akkor tudja, hogy a baj errefelé tart. Mindenki ismeri őt. A családját. Fél Chicago az övék. A Dark Sovereign maffiáról szóló történeteket mesélnek a gyerekeknek, amikor azt akarják, hogy ne menjenek az utcára éjszaka. Olyanok, mint a mumus, akit sosem látunk, de mindig eszünkbe jut, amikor befordulunk egy sötét sarkon.

Egy figyelmeztetés suhan végig a tarkómon, amikor leguggolok és felveszem a tollamat. Ez egy hosszú nap lesz.

Felegyenesedek, és a vendégekre pillantok.

- Felvehetem a rendelésüket?

A szemük tágra nyílt, és nehéz nem észrevenni a félelmet az arcukon. Mintha a Kaszást bámulnák, és tudnák, hogy a lelkük a pokolra kerül.

- Mióta van itt ez a fickó? - kérdezi egyikük, a tekintetét nem veszi le a férfiról, akinek a nevét már Maximóként ismerem.

- Nem tudom biztosan. Már itt volt, amikor elkezdtem a műszakomat. Hozhatok nektek egy kis kávét?

Kétségbeesetten várom a rendelésüket, hogy hátramehessek és elmondhassam Wendynek, ki az a férfi. Nem tudja, hogy Alexius egyik embere, különben nem flörtölne ennyire.

- Tudod mit? - kapja fel a kabátját az előttem ülő fickó, és feláll. - Majd máshol reggelizünk.

Mindketten olyan gyorsak, hogy az ember azt hinné, a padló kurvára lángol, ahogyan kisietnek az étteremből. Mindezt egy férfi miatt, aki a sarokban ül, kávét iszik és újságot olvas. Ha valaha is meg akartam volna ismerni a Del Rossa hatalmának teljes nagyságát, most tanúja voltam mindennek, aminek csak kellett.

- Miért mentek el? - lép mellém Wendy.

- Az ottani vendéged miatt. - Visszacsúsztatom a tollamat és a jegyzettömbömet a kötényzsebembe. - A neve Maximo.

- Maximo - dorombolja Wendy, és a toll végébe harap. - Ez egy erős név.

- Igen, különösen, mivel Alexius Del Rossa egyik embere.

Gyorsan változik a levegő, ahogy Wendy megmerevedik mellettem.

- Dark Sovereign? - suttogja.

- A vendégeim szerint, akik épp most vonszolták ki a seggüket a legnagyobb sebességgel, igen.

- Jézusom. - Wendy szembefordul velem. - Mit keres itt az egyik embere?

- Nem tudom. De bármi is az, nem lehet jó.

- Nem mondod. Gyerünk. - Megragadja a csuklómat, és rávesz, hogy kövessem hátra, ahol abban a pillanatban, ahogy a forgóajtó becsukódik, elengedi a kezem. - Elmondjuk Paulnak?

Bár minden ösztönöm azt súgja, hogy el kell mondani Paulnak, ott kell hagynom a munkámat, és minél messzebbre kell kerülnöm ettől az étteremtől, az utolsó dolog, amit akarok, hogy pánikba essek, és valami hülyeséget csináljak.

- Várjunk, és nézzük meg, mi történik. Valószínűleg megissza a kávéját, és elmegy.

- És ha mégsem? - Wendy megint a hüvelykujjkörmét harapdálja, de ezúttal semmi szexi vagy kacér nincs benne.

Végigsimítom az ujjaimat a copfomon, és a csípőmre teszem a kezem.

- Ha nem megy el a következő fél órában, szólunk Paulnak. Különben is - kukucskálok be az ajtó kör alakú ablakán -, Paul valószínűleg már tudja, ki ő. Ez talán megmagyarázza a rossz hangulatát az otthoni prob-lémákon kívül.

- Oké - ért egyet Wendy, de bárki láthatja, hogy pokolian ideges.

A vállára teszem a kezem, és rákényszerítem, hogy a szemembe nézzen.

- Szedd össze magad! Nem akarsz idegesen viselkedni a közelében.

- Tudom. De nem tehetek róla. Ismerem ezeket a férfiakat, Lee. Gonoszak és kegyetlenek.

- Honnan ismered őket?

Wendy tekintete lefelé vándorol, és egyik lábáról a másikra helyezi a súlyát. A gyomrom összeszorul, ahogy előre sejtem, mit fog mondani.

- Az unokatestvéremnek, Samnek sikerült egy kibaszott nagy adósságot összegyűjtenie az egyik kaszinójukban. - A szemei megtalálják az enyémet. - Mondjuk úgy, hogy még mindig rácsok mögött fizeti az adósságát egy börtönben, ahol a Dark Sovereign irányítja. Még pisilni sem tud anélkül, hogy ne tudnának róla.

- Istenem. Hogy került börtönbe?

Wendy körbepillant, hogy megbizonyosodjon róla, senki sincs elég közel ahhoz, hogy hallja.

- Állítólag megölt valakit a parancsukra, és elkapták.

- Állítólag?

- Mondjuk úgy, hogy nem tartjuk véletlennek, hogy Samet fegyverrel a kezében kapták el egy holttest felett állva.

Fintorogva ráncolom a homlokom.

- Szóval, bemártották őt?

- Nem tudom. Sam sosem mondta el nekünk, hogy mi történt. Mindannyian csak a saját feltételezéseinkre hagyatkozunk. De Samet már nem tekintik családtagnak, mivel mindenki túlságosan be van szarva attól, hogy bármilyen módon kapcsolatba kerüljön vele. - Wendy szeme tágra nyílik, az arca azonnal elsápad, ahogy megmerevedik. - Jézusom, Lee. Mi van, ha miattam vannak itt? Mi van, ha Sam elbaszta, és most azért vannak itt, hogy megfizettessék velem?

- Hogy baszhatná el, ha börtönben van?

Wendy összevonja a szemöldökét, ahogy a hitetlenség csillogásával bámul rám.

- Nem láttál még egyetlen epizódot sem a “Világ legkeményebb börtönei” című sorozatból?

- Nem mondhatnám, hogy láttam.

- Ezek a csőcselékek többet tesznek a rácsok mögött, mint egy kibaszott íróasztalnál ülve. A börtön nem akadályozza meg őket abban, hogy másokat bántsanak vagy megöljenek. - Úgy szorongatja a hasát, mint egy hasfájós gyerek. - Én mondom neked, Sam tett valamit, és most itt vannak értem.

A jég megreped az ereimben, a fagyott szilánkok a gyomromba fúródnak. A fülem mögötti bőr ég, ahogy a körmömet a húsba mélyesztem. Ez egy berögzött szokás, amikor ideges vagyok, valami, amit ötéves korom óta csinálok. Az apám elutazása utáni éjszakán addig vakartam azt az egy pontot, amíg vér gyűlt a körmöm alá. És hetekig folytattam, szedegettem a hegeket és nyitottam fel a sebet. Anyámnak nagy élmény volt azt mondogatni, hogy milyen pszichopata ribanc vagyok, és hogy a fülem mögötti hegek ezt bizonyítják.

Akarva-akaratlanul abbahagyom a vakarózást, és végigdörzsölöm az ujjaimmal az állam.

- Ha ez igaz lenne, valahol egy sötét sikátorban vennének célba. Nem a munkahelyeden, kurvára fényes nappal, hogy mindenki lássa.

- A Dark Sovereign leszarja, hogy ki látja. Tudják, hogy senki sem merne egy szót sem szólni ellenük. Ezek a rohadékok érinthetetlenek, Lee. És nem diszkrétek. Ezt elmondhatom neked.

- Oké. - Hátralépek és elindulok. - Talán hívnunk kéne a rendőrséget.

- Most viccelsz? - Wendy a homlokára teszi a tenyerét. - Az övék a kibaszott rendőrség, Leandra. Ők nem utcai gengszterek, akik ki-be járnak a börtönbe. Nem véletlenül hívják magukat Sötét Uralkodónak. - Közelebb lép. - Ők Chicago kibaszott királyi családja, a rendfenntartó erők kilencvenkilenc százalékát ők fizetik. - Gyakorlatilag kiköpi a szavakat, arca vörös, íriszei lángolnak a félelemtől.

- Oké, vegyünk egy nagy levegőt. - Felemelem a karomat, és megpróbálom hatástalanítani Wendy kitörni készülő pánikrohamát. - Amennyire tudjuk, ez az ember csak issza a kibaszott kávéját, és nem áll szándékában megölni vagy bántani senkit.

- Amennyire tudjuk, ott ül, és húsz különböző módszeren gondolkodik, hogyan végezzen velem.

- Wendy! - dörmögöm. - Nyugodj már meg, baszd meg!

- Könnyű neked mondani. Nincs egy bűnöző sem a kibaszott családodban.

A szavai mélyen belevágnak abba a valóságba, amit évekig próbáltam elfelejteni, de anyám sosem engedte meg ezt a luxust. És most is, hogy ő már nincs, a vérvonalam bűnei még mindig kísértenek.

Újra megvakarom a fülem mögött, miközben háttal a falnak dőlök, és próbálok a légzésemre koncentrálni, hogy ne akadjak ki kibaszottul.

- Ahogy mondtam. Adjunk a fickónak fél órát. Ha addig nem végez, szólunk Paulnak, és elhúzunk innen. Oké?

A légkondi hangos dübörgéssel beindul, mindketten felnyögünk, a tekintetünket a gépre emeljük. A zaj kurva szörnyű, mint egy átkozott autómotor, ami nem akar beindulni. Rezeg és zörög, miközben hideg levegőt köpköd, és gondolatban feljegyzem, hogy kettétöröm azt a rohadt izét, amikor senki sincs a közelben.