A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Bound by Honor (Born in Blood Mafia Chronicles, #1), 2014

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A vágy hatalma, 2022

Fordította

MEDGYESI CSILLA

Copyright © 2014 Cora Reilly

All Rights Reserved.

Hungarian translation © Medgyesi Csilla, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-47-8

ELŐSZÓ

Remegtek az ujjaim, mint falevelek a lágy szélben, ahogy felemeltem a kezem. Sebesen vert a szívem, mint a kolibri szárnya. Luca erős keze határozottan és szilárdan fogta az enyémet, és az ujjamra húzta a gyűrűt.

Fehérarany, húsz apró gyémánttal.

Ami más párok számára a szerelmet és odaadást jelképezte, az nem volt más, mint testamentum, hogy a tulajdona vagyok. Mindennapos emlékeztető az aranyketrecre, amelynek a rabja leszek életem hátralévő részében. Az „amíg a halál el nem választ” nem csupán üres ígéret volt, ahogyan sok más pár számára, akik beléptek a házasság szent kötelékébe. Számomra nem volt kiút ebből a házasságból. Lucáé voltam a keserű végig. Az eskü utolsó szavai, amelyet a férfiak tettek, amikor beavatták őket a maffiába, lehettek volna akár a házastársi fogadalmam zárszavai is: „Élve lépek be, és holtan távozom.”

El kellett volna menekülnöm, amikor még volt rá esély. De már nem volt rá lehetőség most, hogy a chicagói és a New York-i családok tagjai árgus szemmel meredtek ránk. Ahogyan a válásra sem volt. A mi világunkban csak a halál volt elfogadható vég egy házasságnak. Még ha sikerült volna is elszöknöm Luca és a pribékjei figyelő szeme elől, háborút jelentett volna, ha megszegem a megállapodásunkat. Apám mondhatna bármit, nem tudta volna megakadályozni, hogy Luca családja bosszút álljon, amiért szégyent hoztam rájuk.

Az érzéseim nem számítottak, ahogyan soha máskor sem. Olyan világban nőttem fel, ahol senkinek sem volt választása, különösen a nőknek nem.

Ez a házasság nem szerelemről, vagy bizalomról, vagy választásról szólt. Hanem a kötelességemről és a becsületemről, arról, hogy azt teszem, amit elvárnak tőlem.

Kötelék volt, amely biztosította a békét.

Nem voltam bolond. Tudtam, hogy miről szólt még: pénzről és hatalomról. Mindkettő fogyott, mióta az orosz alvilág, a bratva, a tajvani triád és egyéb bűnszövetkezetek igyekeztek kiterjeszteni a befolyásukat a területeinken. Az Egyesült Államokban működő olasz családoknak félre kellett tenniük az ellenségeskedést, és együtt dolgozni, hogy leverjék az ellenséget. Megtiszteltetésnek kellett volna éreznem, hogy a New York-i Famiglia legidősebb fiához mehetek feleségül. Ezt próbálta az apám és minden más férfi rokonom megértetni velem a Lucával történt eljegyzésem óta. Ezt én is tudtam, és nem arról van szó, hogy nem volt időm felkészülni erre a pillanatra, ám mégis a félelem marcangolta a testemet.

– Megcsókolhatod a menyasszonyt – közölte a pap.

Felemeltem a fejemet. A pavilonban minden szempár rám szegeződött, lesték a gyengeség legapróbb jelét. Az apám dühös lett volna, ha hagyom, hogy meglátszódjon rajtam a rettegés, és Luca családja kihasználná ezt ellenünk. Én azonban egy olyan világban nőttem fel, ahol a nők egyetlen védelme a tökéletes színjáték, így nem okozott nehézséget higgadtságot erőltetni az arcomra. Senki sem fogja tudni, mennyire szerettem volna elmenekülni. Senki, Lucát kivéve. Előle nem tudtam elrejteni, bárhogy próbáltam. Egyfolytában remegett a testem. Luca hideg, szürke szemébe néztem, és láttam rajta, hogy tudja. Milyen gyakran ébresztett félelmet másokban? Valószínűleg ösztönösen felismerte az ilyesmit.

Lehajolt, hogy áthidalja a huszonöt centis magasságkülönbséget, amellyel fölém tornyosult. Az arcán nem látszott semmi jele a tétovázásnak, a félelemnek vagy kételynek. Remegett az ajkam a száján. Ez volt életem első csókja, ha annak lehetett egyáltalán nevezni. Luca szinte felnyársalt a tekintetével még akkor is, amikor elhúzódott tőlem. Világos volt az üzenet: Az enyém vagy.

ELSŐ FEJEZET

Három évvel korábban

Összegömbölyödve ültem a pamlagon a könyvtárszobánkban, éppen olvastam, amikor valaki bekopogott. Liliana feje az ölemben pihent, meg sem rezdült, amikor kinyílt a sötétre pácolt faajtó, és belépett az anyánk. Sötétszőke haját szoros kontyba fogta össze a tarkóján. Anya sápadt volt, arcán aggodalom tükröződött.

– Történt valami? – kérdeztem.

Hamiskásan elmosolyodott.

– Apád beszélni akar veled a dolgozószobájában.

Óvatosan kicsúsztam Lily feje alól, és lefektettem a pamlagra. Felhúzta a melléhez a lábát. Tizenegy évesnek picike volt, de én sem voltam kimondottan magas a magam százhatvankét centijével. A családunk nőtagjai közül senki sem nőtt nagyra. Anyám kerülte a tekintetemet, ahogy feléje sétáltam.

– Baj van?

Nem tudtam, mit tehettem rosszul. Lilyvel mindketten általában szófogadóak voltunk; Gianna szegte meg mindig a szabályokat, és kapott érte büntetést.

– Igyekezz! Ne várasd meg az apádat – felelte anyám röviden.

Görcsbe rándult a gyomrom, mire az apám dolgozószobájához értem. Vártam egy másodpercet, hogy elfojtsam az idegességemet, aztán bekopogtam.

– Gyere be!

Amikor beléptem, csak arra vigyáztam, hogy semmit ne áruljon el az arckifejezésem. Apám a mahagóni íróasztala mögött ült egy széles, fekete bőrfotelban, mögötte polcok, roskadásig teli könyvekkel, amelyeket soha nem olvasott el, de elrejtették az alagsorba és a birtokról kivezető titkos lejáratot.

Felpillantott a papírhalomból, s hátrasimította ősz haját.

– Ülj le!

Leomlottam az egyik székre az asztala előtt, és összefontam az ölemben a kezemet. Próbáltam nyugodtnak tűnni, nem rágcsálni az alsó ajkamat. Apám utálta, amikor ezt csináltam. Vártam, hogy megszólaljon. Fura arckifejezéssel méregetett.

– A bratva és a triád próbálja elfoglalni a területünket. Napról napra egyre bátrabbak. Szerencsésebbek vagyunk, mint a Las Vegas-i Famiglia, akiknek a mexikóiakkal is foglalkozniuk kell, de többé már nem söpörhetjük félre a fenyegetést, amelyet az oroszok és a tajvaniak jelentenek.

Össze voltam zavarodva. Az apám soha nem beszélt nekünk gyakorlati dolgokról. A lányoknak nem kellett tudniuk a bűnszövetkezet ügyeinek apró részleteiről. De több eszem volt annál, semhogy félbeszakítsam őt.

– Félre kell tennünk az ellenségeskedést a New York-i Famigliával, és egyesíteni az erőinket, ha vissza akarunk vágni a bratvának.

Békét kötni a Famigliával? Apám és a chicagói Outfit minden egyes tagja gyűlölte őket. Évtizedekig gyilkolták egymást, és csak nemrégiben döntöttek úgy, hogy tudomást sem vesznek a másikról, hogy inkább a többi bűnszövetkezet, például a bratva és a triád tagjait gyilkolják.

– Nincs erősebb kapocs a vérnél. Ebben legalább igaza van a Famigliának.

Összeráncoltam a homlokomat.

– „Vérben született. Vérben esküdött.” Ez a mottójuk.

Bólintottam, bár egyre jobban összezavarodtam.

– Találkoztam tegnap Salvatore Vitiellóval.

Az apám találkozott a főnökök főnökével, a New York-i maffia fejével? New York és Chicago között egy évtizede nem volt találkozó, és az utolsó sem végződött jól. Még mindig „véres csütörtökként” emlegették azt a napot. És az apám még csak nem is volt főnök. Csak consigliere volt, Fiore Cavallaro tanácsadója, aki a chicagói Outfitet és vele együtt a közép-nyugati szervezett bűnözést irányította.

– Megegyeztünk, hogy a béke csak akkor lehetséges, ha egy családdá válunk.

Apám szinte felnyársalt a tekintetével, és hirtelen már nem akartam hallani, hogy mi más mondanivalója van.

– Cavallaro és én megállapodtunk, hogy feleségül mész a legidősebb fiához, Lucához, a Famiglia jövendőbeli legfőbb fejéhez.

Úgy éreztem, mindjárt megnyílik alattam a föld.

– Miért én?

– Vitiello és Fiore többször beszélt egymással telefonon az elmúlt hetekben, és Vitiello a legszebb lányt akarja a fiának. Természetesen nem adhatjuk neki az egyik katonánk lányát. Fiorénak nincsen lánya, szóval azt mondta, hogy te vagy a legszebb szóba jöhető lány.

Gianna ugyanolyan gyönyörű volt, de fiatalabb nálam. Valószínűleg ez mentette meg őt.

– Sok szép lány van – nyögtem ki.

Nem kaptam levegőt. Apám úgy nézett rám, mintha én lennék a legértékesebb tulajdona.

– Nem sok olasz lánynak van olyan haja, mint neked. Fiore aranyként jellemezte – hahotázott az apám. – Te nyitod meg az utat a számunkra a New York-i Famigliába.

– De, apa, tizenöt éves vagyok! Nem mehetek férjhez.

Apám elhessegette az ellenvetést.

– Mehetnél, ha rajtam múlna. Mit érdekelnek bennünket a törvények?

Olyan erősen szorítottam a karfát, hogy elfehéredtek az ujjperceim, de nem éreztem fájdalmat. Lassan elzsibbadt az egész testem.

– De megmondtam Salvatorénak, hogy az esküvővel várni kell, amíg betöltöd a tizennyolcat. Az anyád ragaszkodott hozzá, hogy nagykorú legyél, és befejezd az iskolát. Fiore hagyta magát meggyőzni a könyörgésével.

Szóval a főnök mondta az apámnak, hogy várni kell az esküvővel. A saját apám már ebben a szent pillanatban a jövendő férjem karjába taszított volna. A férjem. Elöntött a hányinger. Csak két dolgot tudtam Luca Vitiellóról: ő lesz a New York-i maffia feje, ha az apja nyugalomba vonul vagy meghal, és azzal érdemelte ki a „Satu” becenevet, hogy a puszta kezével törte el egy ember nyakát. Azt sem tudtam, hány éves. Az unokatestvéremnek, Bibianának egy nála harminc évvel idősebb férfihoz kellett feleségül mennie. Luca nem lehetett olyan öreg, ha az apja még nem vonult nyugalomba. Legalábbis ebben reménykedtem. Vajon kegyetlen ember?

Eltörte egy ember nyakát puszta kézzel. A New York-i maffia feje lesz.

– Apám – suttogtam –, kérlek, ne kényszeríts feleségül ahhoz a férfihoz.

Apám arcára kiült a bosszúság.

– Férjhez fogsz menni Luca Vitiellóhoz. Kezet ráztam erre Salvatoréval, az apjával. Jó felesége leszel Lucának, és engedelmeskedsz, amikor megismerkedsz vele az eljegyzésen.

– Eljegyzés? – visszhangoztam. Távolinak hallatszott a hangom, mintha ködfátyol mögül érkezne.

– Természetesen. Remek módja a kapcsolat kialakításának a családjaink között, és esélyt ad Lucának arra, hogy megnézze, mit nyer az üzlettel. Nem akarunk csalódást okozni neki.

– Mikor? – Megköszörültem a torkomat, de nem tűnt el belőle a gombóc. – Mikor lesz ez eljegyzési parti?

– Augusztusban. Még nem egyeztünk meg a pontos dátumról.

Két hónap múlva. Zsibbadtan bólintottam. Szerettem romantikus regényeket olvasni, és valahányszor összeházasodott egy pár, én is elképzeltem, milyen lenne az esküvőm. Mindig úgy képzeltem, hogy tele lesz izgalommal és szerelemmel. Egy ostoba lány üres álmai!

– Szóval járhatok tovább iskolába?

Mit számított egyáltalán, ha leérettségizem? Soha nem mehetek főiskolára, soha nem dolgozhatok. Csak azt engedik meg nekem, hogy melegítsem a férjem ágyát. Még inkább összeszorult a torkom, és könnyek égették a szememet, de kényszerítettem magam, hogy ne sírjak. Az apám utálta, ha nem fegyelmeztük magunkat.

– Igen. Mondtam Vitiellónak, hogy katolikus lányiskolába jársz, ami szemmel láthatóan tetszett neki.

Természetesen oda jártam. Nem engedhették meg, hogy fiúk közelében legyek.

– Ez minden?

– Egyelőre.

Mintha transzban lettem volna, amikor kisétáltam a dolgozószobából. Alig négy hónapja töltöttem be a tizenötöt. A születésnapom hatalmas lépésnek tűnt, és izgatott voltam. Én buta! Az életem véget ért, mielőtt elkezdődött volna. Minden eldöntetett a számomra.

Képtelen voltam abbahagyni a sírást. Gianna ölébe hajtottam a fejemet, simogatta a hajamat. Tizenhárom éves volt, tizennyolc hónappal fiatalabb nálam, de most ez a tizennyolc hónap jelentette a különbséget a szabadság és a szerelem nélküli börtönben töltött élet között. Nagyon igyekeztem, hogy ne nehezteljek rá emiatt. Nem az ő hibája volt.

– Talán megpróbálhatnál újra beszélni apával. Talán meggondolja magát – vigasztalt Gianna lágy hangon.

– Nem fogja.

– Talán a mama képes lesz meggyőzni őt.

Mintha az apánk valaha is hagyná, hogy egy nő döntsön helyette!

– Bárki mondhatna vagy tehetne bármit, nem érne el vele semmit – feleltem nyomorultan.

Nem láttam az anyámat, amióta beküldött apám dolgozószobájába. Valószínűleg nem bírt a szemembe nézni, tudva, hogy mire ítélt engem.

– De, Aria…

Felemeltem a fejemet, és letöröltem a könnyeket az arcomról. Szánalom sugárzott Gianna kék szeméből, amely ugyanolyan volt, mint az enyém: felhőtlen kék égbolt. De amíg az én hajam világosszőke volt, addig az övé vörös. Az apánk néha „boszorkának” hívta; nem becézésnek szánta.

– Kezet rázott rá Luca apjával.

– Találkoztak?

Én is éppen ezen tűnődtem. Miért talált időt arra, hogy találkozzon a New York-i Famiglia fejével, de arra nem, hogy elmondja nekem, ki akar árusítani, mint egy luxusprostituáltat? Próbáltam lerázni magamról a tehetetlenséget és a kétségbeesésemet.

– Apa ezt mondta.

– Kell hogy legyen valami, amit tehetünk – erősködött Gianna.

– Nincsen.

– De még nem is találkoztál a fickóval. Azt sem tudod, hogy néz ki! Lehet csúnya, kövér és öreg.

Csúnya, kövér és öreg. Azt kívántam, bárcsak ezek lennének Luca egyetlen tulajdonságai, amelyek miatt aggódnom kellene.

– Keressünk rá a Google-ön! Biztosan vannak róla fényképek az interneten.

Gianna felugrott, és felkapta a laptopomat az asztalomról, aztán leült szorosan mellém.

Jó néhány fényképet és cikket találtunk Lucáról. Neki volt a leghidegebb szürke szeme, amelyet valaha láttam. Nagyon is könnyen el tudtam képzelni, hogyan néznek le ezek a szemek az áldozataira, mielőtt golyót ereszt a fejükbe.

– Magasabb mindenki másnál – jegyezte meg Gianna ámulva.

Az volt, minden fotón jó néhány centivel magasabbnak látszott, bárki állt is mellette, és izmosnak is tűnt. Ez valószínűleg megmagyarázta, miért hívták páran Bikának a háta mögött. Ezt a becenevet használták a cikkekben is, és Salvatore Vitiello üzletember és klubtulajdonos örökösének nevezték. Üzletember. Külsőleg, talán. Mindenki tudta, ki volt valójában Salvatore Vitiello, de természetesen senki sem volt olyan ostoba ahhoz, hogy írjon is erről.

– Új lánnyal szerepel minden fotón.

Lenéztem a jövendőbeli férjem érzelemmentes arcára. Az újság szerint ő New York legkívánatosabb agglegénye, több száz millió dollár örököse. Én inkább úgy fogalmaznék, hogy a halál és vér birodalmának örököse.

Gianna nagyot sóhajtott.

– Istenem, a lányok a lába elé vetik magukat! Szerintem jól néz ki.

– Az övék lehet – vágtam rá keserűen.

A mi világunkban a jóképű külső gyakran rejtett szörnyeteget. A társasági hölgyek csupán a vonzó külcsínt és a vagyonát látták. Azt gondolták, hogy a rosszfiús külső csak játék. Elájultak a ragadozóra valló karizmájától, mert hatalmat sugárzott. Azt azonban nem tudták, hogy az arrogancia mögött erőszak és halál leselkedik.

Hirtelen felálltam.

– Beszélnem kell Umbertóval.

Umberto majdnem ötvenéves volt, és apám hű katonája. Emellett Gianna és az én testőröm. Tudott mindent mindenkiről. Az anyánk pletykafészeknek hívta. De ha akadt valaki, aki többet tudott Lucáról, akkor Umberto volt az.

– Tizenegy évesen lett a maffia tagja – mesélte Umberto, miközben egy köszörűvel élezte a kését, ahogy mindennap szokta. Betöltötte a konyhát a paradicsom és az oregánó illata, de most nem keltette fel az érdeklődésem, mint általában.

– Tizenegy évesen? – kérdeztem vissza fojtott csodálkozással. A legtöbb ember nem lett tizenhat éves kora előtt a maffia teljes jogú tagja. – Az apja miatt?

Umberto elvigyorodott, kivillant az arany metszőfoga, és abbahagyta a munkát.

– Azt hiszed, hogy könnyű dolga volt, mert a nagyfőnök fia? Tizenegy évesen ölte meg az első embert, ezért döntöttek úgy, hogy korán beavatják.

Gianna elképedt.

– Szörnyeteg!

Umberto vállat vont.

– Az, akinek lennie kell. Nem lehetsz puhapöcs, ha uralkodni akarsz New York fölött. – Bocsánatkérően rám mosolygott. – Puhány.

– Mi történt?

Nem voltam benne biztos, hogy tényleg tudni akarom. Ha Luca tizenegy évesen ölte meg az első embert, akkor vajon hányat gyilkolt meg az azóta eltelt kilenc év alatt?

Umberto megcsóválta kopaszra borotvált fejét, és megvakarta a hosszú heget, amelyik a halántékától futott le az álláig. Vékony volt, és nem látszott veszélyesnek, de az anyánk szerint ügyesen bánt a késsel, kevesen voltak gyorsabbak nála. Én soha nem láttam őt harcolni.

– Nem tudom megmondani. Nem ismerem olyan jól New Yorkot.

Néztem a szakácsunkat, ahogy készítette a vacsorát, próbáltam valami másra összpontosítani a háborgó gyomromon és a mindent elfojtó félelmen kívül. Umberto az arcomat vizslatta.

– Luca jó parti. Hamarosan ő lesz a leghatalmasabb ember a keleti parton. Meg fog védeni téged.

– És ki fog megvédeni tőle? – sziszegtem.

Umberto nem mondott semmit, mert egyértelmű volt a válasz: senki nem tud majd megvédeni Lucától az esküvőnk után. Sem Umberto, sem az apám, ha egyáltalán szándékában állna. Az asszonyok a mi világunkban a férjükhöz tartoztak. Az ő tulajdonuknak számítottak, amivel azt csináltak, amit csak akartak. Az immár csillogó pengére meredtem Umberto kezében, és megborzongtam.

MÁSODIK FEJEZET

Az elmúlt pár hónap túlságosan gyorsan elrepült, bámennyire is szerettem volna, hogy lelassuljon, hogy több időm legyen felkészülni. Már csak két nap volt hátra az eljegyzési partiig. Az anyámat lefoglalta, hogy ugráltassa a személyzetet, gondoskodjon róla, hogy a ház makulátlanul tiszta legyen, és minden jól sikerüljön. Pedig nem is volt nagy ünnepség. Csak a családunk, Luca családja és a New York-i, valamint chicagói vezetők családja kapott meghívást. Umberto ezt biztonsági okokkal magyarázta. A tűzszünet túl friss volt még ahhoz, hogy megkockáztassunk egy több száz fős vendégsereget.

Azt kívántam, bárcsak lemondanák az egészet. Ha rajtam múlik, akkor nem is találkoztam volna Lucával az esküvőnk napjáig. Fabiano az ágyamon ugrált, duzzogott. Ötévesen majd’ kicsattant a túláradó energiától.

– Játszani akarok!

– Anya nem akarja, hogy rohangálj a házban. Mindennek tökéletesnek kell lennie a vendégek számára.

– De még nincsenek is itt!

Hála istennek! Luca és a New York-i vendégek csak holnap érkeznek. Már csak egyetlen éjszaka, mielőtt megismerkedem a jövendőbeli férjemmel, egy férfival, aki a puszta kezével gyilkolt. Lehunytam a szememet.

– Megint sírsz?

Fabiano leugrott az ágyról, odajött hozzám, és megfogta a kezemet. Sötétszőke haja összekócolódott. Próbáltam lesimítani, de Fabiano elkapta a fejét.

– Ezt hogy érted?

Próbáltam elrejteni előle a könnyeimet. Főleg éjszakánként sírtam, amikor megvédett a sötétség.

– Lily azt mondja, hogy állandóan sírsz, mert Luca megvásárolt téged.

Megdermedtem. Szólnom kell Lilianának, hogy ne mondjon többé ilyesmit. Csak bajba sodorja őt.

– Nem vásárolt meg.

Hazug, hazug.

– Egykutya – szólalt meg Gianna az ajtóból, és megijesztett.

– Csitt! Mi lesz, ha apa meghall bennünket?

Gianna vállat vont.

– Tudja, hogy utálom, ahogyan eladott téged, mint egy tehenet.

– Gianna! – figyelmeztettem, és Fabiano felé biccentettem.

Fabiano felnézett rám.

– Nem akarom, hogy elmenj – suttogta.

– Még hosszú ideig nem megyek el, Fabi.

Úgy tűnt, elégedett a válaszommal, mert minden aggodalom leolvadt az arcáról, és megjelent helyette a pajkosság.

– Kapj el! – visította, és elrohant, félrelökve Giannát, ahogy elrobogott mellette.

Gianna utánaszaladt.

– Szétrúgom a seggedet, te kis szörnyeteg!

Kisiettem a folyosóra. Liliana kidugta a fejét az ajtaján, aztán ő is eliramodott az öcsém és a húgom után. Anya leharapja a fejemet, ha eltörnek még egy darabot a családi örökségből. Leszaladtam a lépcsőn. Még mindig Fabiano futott elöl. Gyors volt, de Liliana majdnem utolérte, mert Gianna és én túl lassan mozogtunk a magas sarkú cipőben, amelyet az anyám ránk kényszerített, hogy gyakoroljuk benne a járást. Fabiano berohant a ház keleti szárnyába vezető folyosóra, és mindnyájan követtük. Utána akartam kiáltani, hogy álljon meg. A háznak abban a részében volt apa dolgozószobája. Nagy bajban leszünk, ha lebukunk, hogy bolondozunk. Elvárták Fabianótól, hogy férfiként viselkedjen. Melyik ötéves viselkedik férfiként?

Túljutottunk apa ajtaján, és elöntött a megkönnyebbülés, de ekkor három férfi fordult be a sarkon a folyosó végén. Nyitottam a számat, hogy figyelmeztetésül rájuk kiáltsak, de elkéstem. Bár Fabiano lefékezett, de Liliana teljes erőből a középen lévő férfiba rohant. A legtöbben elveszítenék ilyenkor az egyensúlyukat. A legtöbben nem százkilencvenöt centi magasak, és izmosak, mint egy bika.

Megtorpantam, és mintha megállt volna körülöttem az idő. Gianna levegő után kapkodott mellettem, míg tekintetem a jövendő férjemre tapadt. Lenézett a kishúgom szőke búrájára, megtámasztotta őt az erős kezével, hogy el ne essen. A kezével, amellyel kitörte egy ember nyakát.

– Liliana! – kiáltottam félelemtől éles hangon.

Soha nem szólítottam a húgomat a teljes nevén, kivéve, ha bajba került, vagy valami komoly veszély fenyegette. Azt kívántam, bárcsak jobban sikerülne leplezni a rettegésemet. Most mindenki rám meredt, Lucát is beleértve. Hideg, szürke szemével tetőtől-talpig végigmért, s elidőzött a hajamon.

Istenem, tényleg magas volt! A társaságában lévő férfiak is meghaladták a száznyolcvanhárom centit, de eltörpültek mellette. A két keze még mindig Lily vállán nyugodott.

– Liliana, gyere ide! – szóltam rá határozott hangon, és kinyújtottam a kezemet.

Azt akartam, hogy messze legyen Lucától. A húgom hátratántorodott, aztán a karomba repült, a vállamba fúrta az arcát. Luca felvonta az egyik fekete szemöldökét.

– Ez Luca Vitiello! – közölte Gianna segítőkészen, nem is próbálta elrejteni az undorát.

Fabiano felmordult, mint egy dühös vadmacska, és Luca felé masírozott, aztán ütlegelni kezdte a lábát és a hasát az apró öklével.

– Hagyd békén Ariát! Nem kapod meg őt!

Ekkor megállt a szívverésem. A Luca mellett álló férfi tett egy lépést előre. Kilátszott a mellénye alól fegyverének körvonala. Biztosan Luca testőre volt, bár nem igazán értettem, miért lenne szüksége rá.

– Cesare, ne! – szólt rá Luca egyszerűen, és a férfi megmerevedett. Luca egy kézzel elkapta az öcsém két öklét, leállítva így a támadást. Kétlem, hogy egyáltalán érezte volna az ütéseket. Gianna felé toltam Lilyt, aki védelmezően átkarolta a húgunkat, aztán Lucához léptem. Halálosan féltem, de el kellett távolítanom a közeléből Fabianót. Lehet, hogy New York és Chicago próbálta megszüntetni az ellenségeskedést, de a szövetségek egy szempillantás alatt összeomolhatnak. Nem ez lenne az első alkalom. Luca és az emberei még ellenségnek számítottak.

– Milyen meleg fogadtatásban részesülünk! Ez hát az Outfit híres vendégszeretete – jegyezte meg a Lucát kísérő másik férfi; ugyanolyan fekete volt a haja, de a szeme sötétebb. Pár centivel alacsonyabb volt Lucánál, és nem olyan széles vállú, de kétségtelenül testvérek lehettek.

– Matteo! – szólt rá Luca, és megborzongtam a mély hangjától.

Fabiano még mindig vicsorgott és küzdött, mint egy vadállat, de Luca eltartotta magától.

– Fabiano! – figyelmeztettem határozottan, és megragadtam a karját. – Elég! Nem így viselkedünk a vendégekkel.

Fabiano megdermedt, aztán hátranézett rám a válla fölött.

– Ő nem vendég. El akar rabolni téged, Aria.

– Ez túl jó – kuncogott Matteo. – Örülök, hogy apa meggyőzött, hogy eljöjjek.

– Rád parancsolt – javította ki Luca, de nem vette le rólam a szemét.

Képtelen voltam viszonozni a pillantását. Égett az arcom a tekintetétől. Az apám és a testőrei gondoskodtak róla, hogy Gianna, Lily és én ne legyünk nagyon gyakran férfiak társaságában. Akiket a közelünkbe engedtek, mind családtagok voltak, vagy ősöregek. Luca nem volt családtag, sem pedig öreg. Csak öt évvel volt idősebb nálam, de férfinak látszott, és én kislánynak éreztem magam mellette.

Luca eleresztette Fabianót, én pedig magamhoz húztam az öcsémet, a hátát a lábamhoz szorította. Átkaroltam apró, ziháló mellét. Még mindig dühösen meredt Lucára. Azt kívántam, bárcsak olyan bátor lennék, mint ő, de Fabiano fiú volt, az apám pozíciójának örököse. Nem kényszerítik rá, hogy engedelmeskedjen bárkinek, a főnököt kivéve. Ő megengedhette magának, hogy bátor legyen.

– Sajnálom – szabadkoztam, bár keserűen égette a szó a torkomat. – Az öcsém nem akart tiszteletlen lenni.

– De igen! – kiáltotta Fabiano.

Befogtam a száját, ficánkolt a kezemben, de nem engedtem el őt.

– Ne kérj bocsánatot! – szólt rám Gianna élesen, ügyet sem vetett a figyelmeztető pillantásomra. – Nem a mi hibánk, hogy ő meg a testőre ilyen nagy helyet foglal el a folyosón. Fabio legalább kimondja az igazságot. Mindenki azt hiszi, hogy ki kell nyalnia a seggét, mert ő lesz a főnökök…

– Gianna! – csattantam fel. Azonnal becsukta a száját, elkerekedett szemmel meredt rám. – Vidd Lilyt és Fabianót a szobájába! Most azonnal!

– De…

Mögém pillantott. Örültem, hogy nem láthattam Luca arckifejezését.

– Azonnal!

Megragadta Fabiano kezét, és elrángatta Lilyvel együtt. Nem hiszem, hogy ennél rosszabbul alakulhatott volna az első találkozásom a jövendőbeli férjemmel. Összeszedtem magam, Luca és az emberei felé fordultam. Azt vártam, hogy dühösek lesznek, de önelégült vigyort fedeztem fel Luca arcán. Égett az arcom a szégyentől, és görcsbe rándult a gyomrom az idegességtől most, hogy itt maradtam egyedül három férfival. Az anyám kiborulna, ha megtudná, hogy nem öltöztem ki az első találkozásomra Lucával. Az egyik kedvenc maxiruhámat viseltem könyékig érő ujjal, és magamban hálát adtam a védelemért, amelyet a ruha nyújtott. Összefontam magam előtt a karomat, nem tudtam, mit tegyek.

– Elnézést kérek a húgom és az öcsém viselkedéséért. Ők… – kerestem a kifejezést, amelyet a goromba helyett használhatnék.

– …védenek téged – sietett Luca a segítségemre. Visszafogott, mély és érzelemmentes volt a hangja. – Ő az öcsém, Matteo.

Széles vigyorra húzódott Matteo szája. Örültem, hogy nem próbált meg kezet fogni velem. Nem hittem, hogy meg tudnám őrizni a lélekjelenlétemet, ha bármelyikük közelebb lép hozzám.

– Ő pedig a jobbkezem, Cesare.

Cesare aprót biccentett, aztán visszatért a feladatához, figyelte tovább a folyosót. Mire várt vajon? Nem tartottunk bérgyilkosokat elrejtve titkos ajtók mögött.

Luca felé fordultam, de nem mertem a szemébe nézni, bár reméltem, hogy úgy tűnik, mintha rá néznék. Hátráltam egy lépést.

– Vissza kell mennem a testvéreimhez.

Luca megértően nézett rám, de nem érdekelt, látta-e rajtam, hogy milyen kényelmetlenül érzem magam, mennyire rettegek tőle. Nem vártam meg, hogy elbocsásson – még nem volt a férjem vagy a vőlegényem –, sarkon fordultam, és gyorsan elsiettem. Büszke voltam magamra, amiért nem engedtem a késztetésnek, hogy elszaladjak.

Az anyám rángatta rajtam a ruhát, amelyet az apám választott az alkalomra. A „húsvásárra”, ahogyan Gianna fogalmazott. Nem számított azonban, hogy az anyám mennyit rángatta, a ruha csak nem lett hosszabb. Bizonytalanul méregettem magam a tükörben. Még soha nem viseltem ilyen kihívó holmit. A fekete ruha a popsimra és a derekamra tapadt, és a combom tetején végződött; a felső része flitterrel díszített arany bustier fekete tüllpánttal.

– Ezt nem viselhetem, anyám.

Anyám a szemembe nézett a tükörben. Feltűzte a szőke haját; pár árnyalattal sötétebb volt, mint az enyém. Földig érő, elegáns ruha volt rajta. Azt kívántam, bárcsak én is valami ilyen visszafogott darabot viselhetnék.

– Ebben nőnek látszol – suttogta.

Megrándult az arcom.

– Inkább prostinak.

– A prostik nem engedhetnek meg maguknak egy ilyen ruhát.

Az apám szeretőjének a ruhái többe kerültek, mint amennyit a legtöbb ember autóra költött. Az anyám a derekamra tette a kezét.

– Darázsderekad van, és ebben a ruhában nagyon hosszúnak látszik a lábad. Luca biztosan értékeli majd.

Lenéztem a dekoltázsomra. Apró volt a mellem, ezen még a bustier push-up hatása sem változtatott. Tizenöt éves lány voltam, aki kiöltözött, hogy nőnek látsszon.

– Tessék – nyújtotta nekem az anyám a tizenhárom centi magas sarkú cipőt. Talán felérek Luca álláig, ha ezt viselem. Belebújtam. Az anyám hamis mosolyt erőltetett az arcára, és lesimította a hosszú hajamat.

– Büszkén emeld fel a fejedet! Fiore Cavallaro szerint te vagy a leggyönyörűbb nő Chicagóban. Mutasd meg Lucának, hogy szebb vagy bármelyik New York-i nőnél is! Végül is Luca ismeri szinte mindegyiket.

Annak alapján, ahogyan ezt hangsúlyozta, biztos voltam benne, hogy ő is olvasta a Luca hódításairól szóló cikkeket, vagy talán az apám mondott neki valamit.

– Anyám… – vágtam bele tétován, de hátralépett.

– Most pedig menj! Jövök utánad, de ez most a te napod. Egyedül kell belépned a helyiségbe. A férfiak mind várnak. Az apád bemutat majd Lucának, aztán találkozunk az ebédlőben a vacsoránál.

Ezt már több tucatszor elmagyarázta nekem.

Egy pillanatra szerettem volna megfogni a kezét és könyörögni neki, hogy kísérjen el; de ehelyett megfordultam, és kisétáltam a szobából. Örültem, hogy az anyám az elmúlt hetekben arra kényszerített, hogy magas sarkút viseljek. A torkomban dobogott a szívem, amikor megérkeztem a nyugati szárny földszintjén lévő, kandallós nappali ajtaja elé. Azt kívántam, bárcsak velem lenne Gianna, de az anyánk valószínűleg éppen akkor figyelmeztette, hogy viselkedjen. Egyedül kellett átesnem ezen. Senkinek sem volt joga ellopni a show-t a jövendő menyasszony elől.

Az ajtó sötét fájára meredtem, és megfordult a fejemben a szökés gondolata. Férfinevetés hangzott fel mögüle, az apámé és a főnöké. Egy helyiség az ország legnagyobb hatalmú és legveszélyesebb férfijaival – és azt várták tőlem, hogy belépjek az ajtaján. Bárány a farkasok között. Megcsóváltam a fejemet. Nem szabadott így gondolkodnom. Már így is sokáig várattam őket.

Megfogtam a kilincset, és lenyomtam. Beslisszantam, nem néztem senkire, ahogy becsuktam az ajtót. Összeszedtem a bátorságomat, és feléjük fordultam. Elhalt a beszélgetés. Azt várták vajon, hogy mondjak valamit? Megborzongtam, és reméltem, hogy nem vették észre. Az apám úgy festett, mint egy elégedett kandúr. Lucát kerestem a szememmel, és mozdulatlanná dermesztett az átható tekintete. Visszafojtottam a lélegzetemet. Hangos koppanással letette a sötét italt tartalmazó poharat.

Úgy éreztem, kimenekülök a szobából, ha senki nem szólal meg hamarosan. Gyorsan végignéztem az összegyűlt férfiak arcán. New Yorkból ott volt Matteo, Luca és Salvatore Vitiello, valamint két testőr: Cesare és egy fiatalember, akit nem ismertem. A chicagói Outfitből az apám, Fiore Cavallaro és a fia, a jövendőbeli főnök, Dante Cavallaro, valamint Umberto és az unokatestvérem, Raffaele, akit ezer nap hevének erejével gyűlöltem. És oldalt ott ácsorgott szegény Fabiano, akinek fekete öltönyt kellett viselnie, mint mindenki másnak. Láttam rajta, hogy szeretne hozzám szaladni vigasztalásért, de tudta, hogy az apánk mit szólna ehhez.

Az apám végre elindult felém, majd a hátamra téve a kezét az összegyűlt férfiak elé vezetett, mint bárányt a vágóhídra. Dante Cavallaro volt közülük az egyetlen, aki halálosan unottnak tűnt; csak a whiskyje érdekelte. A családunk részt vett a felesége temetésén két hónappal ezelőtt. A harmincas éveiben járhatott, s még sajnálatot is érezhettem volna iránta, ha nem rémít halálra. Majdnem annyira, mint Luca.

Az apánk természetesen egyenesen a jövendőbeli férjem felé terelt, kihívó arccal, mintha arra számítana, hogy Luca a csodálattól térdre borul előttem. Az arckifejezése alapján Luca akár egy kősziklát is bámulhatott volna. Kemény és hideg volt a tekintete, ahogy az apámra összpontosított.

– Ő a lányom, Aria.

A jelek szerint Luca nem tett említést a kínos találkozásunkról. Fiore Cavallaro szólalt meg.

– Nem ígértem túl sokat, igaz?

Azt kívántam, bárcsak nyílna meg alattam a föld, és nyelne el egészben. Soha nem tettek még ki ilyen sok… figyelemnek. Libabőrös lettem attól, ahogyan Raffaele rám nézett. Csak nemrég avatták be, és két hete töltötte be a tizennyolcat. Azóta még utálatosabb lett, mint volt.

– Nem – felelte Luca egyszerűen.

Az apám szemmel láthatóan elkedvetlenedett. Fabiano észrevétlenül mögém osont, és a kezembe dugta a kezét. Nos, Luca észrevette, és az öcsémre meredt, ami túlságosan közel vonzotta a tekintetét a pucér combomhoz. Még idegesebb lettem, mire Luca elfordult.

– Talán a jövendőbeli menyasszony és vőlegény szeretne pár percre egyedül maradni? – vetette fel Salvatore Vitiello.

Feléje kaptam a fejemet, és nem bírtam elég gyorsan elrejteni a döbbenetemet. Luca észrevette, de nem úgy tűnt, hogy érdekelné.

Az apám elmosolyodott, és megfordult, hogy távozzon. Nem bírtam elhinni.

– Maradjak? – kérdezte Umberto.

Futólag rámosolyogtam, de elillant az örömöm, amikor az apám megrázta a fejét.

– Adjunk nekik pár percet kettesben – közölte.

Salvatore Vitiello még rá is kacsintott Lucára. Mindnyájan kivonultak, míg végül csak Luca, Fabiano és én maradtunk.

– Fabiano! – csattant fel az apánk éles hangja. – Kifelé, de azonnal!

Fabiano vonakodva eleresztette a kezemet, és távozott, de előbb Lucára villantotta a leghalálosabb nézést, amilyenre csak egy ötéves képes. Mosolyra húzódott Luca szája. Aztán becsukódott az ajtó, és egyedül maradtunk. Vajon mit jelenthetett Luca apjának a kacsintása?

Felnéztem Lucára. Igazam volt: a magas sarkú cipőben a fejem búbja felért az állához. Kinézett az ablakon. Egyetlen pillantásra sem méltatott. Nem érdekeltem őt, hiába öltöztettek fel úgy, mint egy prostit. Miért is érdekelném? Láttam, milyen nőkkel randevúzott New Yorkban. Ők jobban kitöltenék a bustier-t.

– Te választottad ezt a ruhát?

Összerezzentem, ahogy megszólalt. Mély és nyugodt volt a hangja. Vajon volt másmilyen valaha is?

– Nem – vallottam be. – Az apám választotta.

Megrándult az álla. Nem tudtam kiigazodni rajta, és ettől egyre idegesebb lettem. A zakójába nyúlt, és egy nevetséges másodpercig tényleg azt hittem, hogy fegyvert fog rám. Ehelyett egy fekete dobozkát tartott a kezében. Felém fordult, én pedig kitartóan bámultam a fekete ingét. Fekete ing, fekete nyakkendő, fekete zakó. Fekete, mint a lelke.

Ez volt az a pillanat, amelyről nők milliói álmodnak, de én csak hidegséget éreztem, amikor Luca felnyitotta a dobozkát. Egy fehérarany gyűrű volt benne egy hatalmas gyémánttal a közepén, két valamivel kisebb gyémánt között. Nem moccantam.

Luca kinyújtotta a kezét, amikor már túl kínossá vált a csend kettőnk között. Elpirultam, és a kezemet nyújtottam. Megrándult az arcom, amikor a bőre az enyémhez ért. Az ujjamra húzta az eljegyzési gyűrűt, aztán eleresztett.

– Köszönöm.

Kötelességemnek éreztem kimondani a szót és még fel is nézni az arcára, ami kifejezéstelen volt, bár nem mondhattam el ugyanezt a szeméről. Dühösnek látszott. Valami rosszat csináltam? A karját nyújtotta, én belekaroltam, hagytam, hogy kivezessen a helyiségből, az étkező felé. Nem beszéltünk. Talán Luca eléggé csalódott bennem ahhoz, hogy felrúgja a megállapodást? De nem húzta volna az ujjamra a gyűrűt, ha így lenne.

Mire beléptünk az étkezőbe, a családom nőtagjai már csatlakoztak a férfiakhoz. A Vitiellók nem hoztak magukkal nőtársaságot. Talán azért, mert nem bíztak eléggé az apámban és a Cavallarókban ahhoz, hogy veszélybe sodorják az asszonyaikat a házunkban.

Nem hibáztathattam őket. Én sem bíznék meg az apámban, és a főnökben sem. Luca eleresztette a karomat, mire gyorsan csatlakoztam az anyámhoz és a húgaimhoz, akik úgy tettek, mintha megcsodálnák a gyűrűt. Gianna rám meredt. Mivel fenyegette meg az anyánk, hogy csendre kényszerítse? Látszott rajta, hogy a nyelve hegyén van egy csípős megjegyzés. Megráztam a fejemet, mire a szemét forgatta. A vacsorából nem sokra emlékszem. A férfiak az üzletről beszélgettek, míg a nők csöndben maradtak. A tekintetem vissza-visszavándorolt a gyűrűre az ujjamon. Túl nehéznek, túl szűknek, összességében túl soknak érződött. Luca a tulajdonaként jelölt meg vele.

Vacsora után a férfiak bevonultak a társalgóba inni, dohányozni és megvitatni, amit meg kellett vitatniuk. Visszatértem a szobámba, de nem bírtam elaludni. Végül felvettem a fürdőköpenyt a pizsamámra, kiosontam a szobámból, és leóvakodtam a földszintre. Egy őrült ötletnek engedve azt a folyosót használtam, amely a társalgó mögötti falba vágott titkos ajtóhoz vezet. A nagyapám szükségesnek tartotta, hogy legyen titkos menekülési lehetőség a dolgozószobából és a kandallós társalgóból, mert a család férfi tagjai általában ott tartották a megbeszéléseiket. Eltűnődtem rajta, vajon mit gondolt, mi fog történni a nőkkel, miután a férfiak mind elmenekültek a titkos folyosón keresztül?

Giannát találtam ott, a titkos ajtóba vágott kukucskálóra szorított szemmel. Természetesen ő már ott volt. Megpördült, elkerekedett a szeme, de megnyugodott, amikor rájött, hogy csak én vagyok az.

– Mi folyik ott? – kérdeztem suttogva, mert aggódtam, hogy a társalgóban lévő férfiak meghallanak bennünket.

Gianna oldalra állt, hogy be tudjak kukucskálni a másik lyukon.

– Már majdnem mindenki távozott. Apának és Cavallarónak egyeztetnie kell a részleteket Salvatore Vitiellóval. Csak Luca és a társasága maradt.

Átlestem a lyukon, amely tökéletes rálátást biztosított a kandalló körül álló fotelokra. Luca a kandalló márványpárkányának dőlt lazán keresztbe vetett lábbal, egy pohár skót whiskyvel a kezében. Matteo, az öccse mellette ült egy karosszékben széttárt lábbal, és azzal a kegyetlen vigyorral az arcán. Cesare és a másik testőr, akit Romerónak szólítottak a vacsorán, a többi fotelban foglalt helyet. Romero Matteóval egykorúnak látszott, tizennyolc körülinek. A társadalmi szabványok szerint alig férfi, de a mi világunkban más volt a helyzet.

– Rosszabb is lehetett volna – jegyezte meg Matteo vigyorogva. Lehet, hogy nem látszott olyan halálosnak, mint Luca, de a szemében volt valami, ami azt súgta, hogy csak jobban lépes leplezni. – A lány lehetett volna csúnya. De, basszus, a te kis menyasszonyod igazi jelenség! Az a ruha! Az a test! Az a haj és arc! – füttyentett Matteo. Úgy tűnt, mintha direkt provokálná a bátyját.

– Csak egy gyerek – hessegette el Luca.

Felháborítottak a szavai, de tudtam, inkább örülnöm kellene, hogy nem úgy nézett rám, ahogyan egy férfi tekint egy nőre.

– Nekem nem tűnt gyereknek – vágott vissza Matteo, aztán csettintett a nyelvével. Megbökdöste az idősebbik férfit, Cesarét. – Te mit mondasz? Lehet, hogy Luca vak?

Cesare óvatosan Lucára nézett, aztán vállat vont.

– Nem néztem meg őt alaposan.

– És te mit gondolsz, Romero? A te szemed működik?

Romero felnézett, aztán gyorsan megint lehajtotta a fejét.

Matteo hátravetett fejjel nevetett.

– Basszus, Luca, megfenyegetted az embereidet, hogy levágod a töküket, ha rá mernek nézni arra a lányra? Még nem is a feleséged.

– Ő az enyém – jelentette ki Luca csöndesen, amitől végigfutott a hideg a hátamon.

Matteóra nézett, aki megcsóválta a fejét.

– A következő három évben te New Yorkban leszel, ő pedig itt. Nem tarthatod állandóan rajta a szemedet, vagy meg akarod fenyegetni az Outfit összes férfi tagját? Nem vághatod le mindegyikük tökét. Talán Scuderi ismer pár eunuchot, aki vigyázhat a lányára.

– Megteszem, amit kell – válaszolta Luca, és meglötykölte az italát a pohárban. – Cesare, kerítsd elő a két idiótát, akiknek vigyázniuk kell Ariára!

Megborzongtam, ahogy a nevem elhangzott a szájából. Nem is tudtam, hogy most már két testőröm van. Mindig Umberto vigyázott rám és a húgaimra.

Cesare azonnal távozott, és tíz perccel később visszatért Umbertóval és Raffaelével. Mindkettőn látszott, hogy vérig vannak sértve, amiért egy New York-i lábhoz parancsolta őket, mint egy kutyát. Apa a nyomukban.

– Mit jelentsen ez? – kérdezte az apám.

– Lenne pár szavam a férfiakhoz, akiket kiválasztottál, hogy vigyázzanak arra, ami az enyém.

Gianna pufogni kezdett, de beléje csíptem. Senki sem tudhatta meg, hogy kihallgatjuk ezt a beszélgetést. Apa cirkuszt csinálna, ha felfednénk a titkos ajtó helyét.

– Jó katonák mind a ketten. Raffaele Aria unokatestvére, és Umberto majdnem két évtizede dolgozik nekem.

– Magam szeretném eldönteni, hogy megbízom-e bennük – közölte Luca.

Visszatartottam a lélegzetemet. Ennél jobban nem sérthette volna meg apát, anélkül, hogy nyíltan megsérti. Apám összeszorította a száját, de biccentett. A szobában maradt. Luca Umbertóhoz lépett.

– Úgy hallom, jól bánsz a késsel.

– Ő a legjobb – vágott közbe apa.

Megrándult egy izom Luca állán.

– Nem annyira jó, mint az öcséd, ha igazak a pletykák – felelte Umberto, Matteo felé biccentve, aki félelmetes vigyort villantott. – De jobb, mint bárki a mi területünkön – ismerte el végül Umberto.

– Nős vagy?

Umberto bólintott.

– Huszonegy éve.

– Az hosszú idő – jegyezte meg Matteo. – Aria biztosan rettentő fincsinek tűnik az öreg feleségeddel összehasonlítva.

Elfojtottam egy nyögést.

Umberto keze pár centivel közelebb húzódott a derekán lévő fegyvertáskához. Mindenki láthatta. Apám vércseként figyelt, de nem lépett közbe. Umberto megköszörülte a torkát.

– A születése óta ismerem Ariát. Ő egy gyerek.

– Nem sokáig lesz már gyerek – vetette ellen Luca.

– Az én szememben mindig gyerek marad. És hűséges vagyok a feleségemhez. – Umberto Matteóra meredt. – Ha még egyszer megsérted a feleségemet, akkor engedélyt kérek az apádtól, hogy kihívjalak egy késpárbajra, hogy megvédjem az asszonyom tisztességét, és megöllek.

Ennek rossz vége lenne.

Matteo oldalra biccentette a fejét.

– Megpróbálhatod – villantotta ki hófehér fogait. – De nem jársz sikerrel.

Luca összefonta a karját, aztán bólintott.

– Azt hiszem, hogy jó választás vagy, Umberto.

Umberto hátralépett, de nem vette le a szemét Matteóról, aki ügyet sem vetett rá.

Luca tekintete megállapodott Raffaelén, és levetett magáról minden udvariasságot, ami addig a pillanatig rejtegette a benne rejlő szörnyeteget. Olyan közel lépett Raffaeléhez, hogy az unokabátyámnak hátra kellett hajtania a fejét, hogy állhassa a tekintetét. Raffaele próbált fenyegető és magabiztos arcot vágni, de úgy nézett ki, mint egy csivava, aki próbál lenyűgözni egy bengáli tigrist. Luca és ő akár két külön fajhoz is tartozhatnának.

– Raffaele családtag. Komolyan azzal fogod vádolni, hogy érdeklődik a lányom iránt?

– Láttam, hogyan néztél Ariára – mondta Luca, és egy másodpercre sem vette le a szemét Raffaeléről.

– Mint egy szaftos barackra, amelyet le akarsz szakítani – kotyogott közbe Matteo, aki túlságosan is élvezte ezt az egészet.

Raffaele segítségkérően az apámra pillantott.

– Ne tagadd! Felismerem a vágyakozást, ha látom. És te akarod Ariát – morogta Luca. Raffaele nem tagadta. – Ha megtudom, hogy még egyszer így nézel rá… ha megtudom, hogy egyedül maradsz vele egy szobában… ha megtudom, hogy akár csak a kezéhez is hozzáérsz, akkor megöllek.

Raffaele elvörösödött.

– Nem vagy az Outfit tagja. Senki nem mondana neked semmit, még akkor sem, ha megerőszakolnám őt. Betörhetném őt neked. – Istenem, Raffaele, fogd be a szádat! Hát nem látja a gyilkos vágyat Luca szemében? – Talán filmre is veszem neked.

Mielőtt egyet pisloghattam volna, Luca a földre hajította Raffaelét, a gerincébe vájta a térdét, és hátracsavarta az unokabátyám karját. Raffaele küzdött és káromkodott, de Luca szilárdan tartotta. Az egyik kezével megragadta Raffaele csuklóját, a másikkal a mellénye alá nyúlt, és előrántott egy kést.

Elgyengült a térdem.

– Távozz! – súgtam Giannának.

Nem fogadott szót.

Ne nézz oda, Aria!

De nem bírtam elfordítani a fejemet. Az apám biztosan leállítja Lucát. De apám undorodó arccal meredt Raffaelére. Luca apám szemébe nézett – Raffaele nem az ő katonája volt. Még csak nem is a saját területén tartózkodott. A becsület megkívánta, hogy engedélyt kérjen a consiglierétől – és amikor az apám bólintott, Luca lecsapott a késsel, és levágta Raffaele kisujját. Az üvöltés a fülemben visszhangzott, elhomályosodott a látásom. Az öklömbe haraptam, hogy elfojtsam a szörnyülködésemet. Gianna nem tette. Akkorát visított, hogy azzal még a holtakat is felébresztette volna, majd öklendezni kezdett.

Csend ereszkedett a helyiségre az ajtó mögött. Meghallottak bennünket. Éppen megragadtam Gianna karját, amikor kivágódott a titkos ajtó, és apánk dühös tekintetével találtuk magunkat szemben. Cesare és Romero mögötte állt, mindketten előrántott fegyverrel. Visszadugták a pisztolyt a zakójuk alatti tokba, amint megláttak bennünket.

Gianna nem sírt. Ritkán tette, de halottfehér volt az arca, és nekem támaszkodott. Összecsuklott volna magam alatt a lábam, ha nem kellett volna tartanom őt. De miatta erősnek mutattam magam.

– Hát persze – sziszegte apa, és mogorván meredt Giannára. – Tudhattam volna, hogy megint te okozod a bajt!

Elrántotta tőlem a húgomat, be a társalgóba, felemelte a karját, és keményen arcon ütötte.

Feléje léptem, hogy megvédjem a húgomat, de apa ismét felemelte a karját. Felkészültem a pofonra, mire Luca elkapta apa csuklóját a bal kezével. A jobbal még mindig a kést markolta, amellyel levágta Raffaele kisujját. A kés és Luca keze is tiszta vér volt. Elkerekedett a szemem. Apa volt a ház ura, mindnyájunk ura. Luca közbelépése megsértette apa becsületét.

Umberto kést rántott elő, apa meg a pisztolyára tette a kezét. Matteo, Romero és Cesare is fegyvert rántott. Raffaele a padlón hevert, a kezét szorította, a nyöszörgése törte csak meg a szoba csendjét. Volt vajon valaha példa véres eljegyzésre?

– Nem akartam tiszteletlen lenni – közölte Luca nyugodt hangon, mintha nem lettünk volna a New York és Chicago közötti háború küszöbén. – De Aria többé már nem a te felelősséged. Elveszítetted rá a jogot, hogy megbüntesd őt, amikor a menyasszonyommá tetted. Most már nekem kell foglalkoznom vele.

Apa lepillantott az ujjamon lévő gyűrűre, és biccentett. Luca eleresztette a csuklóját, és a helyiségben lévő többi férfi is kissé megnyugodott ugyan, de nem tette el a fegyverét.

– Igaz. – Apa hátralépett, és felém intett. – Akkor vállalod a megtiszteltetést, hogy egy kis észt versz beléje?

Megállapodott rajtam Luca kemény tekintete. Elakadt a lélegzetem.

– Nem volt engedetlen velem szemben.

Apa összeszorította a száját.

– Igazad van. De ahogy látom, Aria a fedelem alatt él majd az esküvőig, és mivel a becsület tiltja, hogy kezet emeljek rá, más módot kell találnom arra, hogy engedelmeskedjen nekem. – Dühösen Giannára meredt, és másodszor is megütötte. – Minden helytelenkedésedért, Aria, a húgod fogja kapni a büntetést helyetted.

Összeszorítottam a számat, könnyek égtek a szememben. Nem nézek egyik férfira sem, amíg nem találom meg a módját, hogy elrejtsem az irántuk érzett gyűlöletemet.

– Umberto, kísérd a szobájába Giannát és Ariát, és gondoskodj róla, hogy ott is maradjanak!

Umberto visszadugta a kést a tokjába, és intett, hogy kövessük. Elléptem apa mellett, magammal rángattam Giannát, aki lehajtott fejjel, szótlanul engedelmeskedett. Megmerevedett, amikor átléptük a keményfa padlón a vértócsát és a benne elhagyottan heverő levágott ujjat. Raffaelére tévedt a tekintetem, aki szorongatta a még mindig vérző sebet. A két keze, az inge és a nadrágja is vérben ázott. Gianna öklendezni kezdett, mintha ismét hányni készülne.

– Ne! – szóltam rá határozottan. – Nézz rám!

Elszakította a tekintetét a vértől, és a szemembe nézett. Könnyek csillogtak a szemében, és a felrepedt ajkából vér csöpögött az állára és a hálóingére. Megszorítottam a kezét. Itt vagyok neked. Úgy tűnt, hogy csak az egymásba fonódó tekintetünk tartotta őt egyben, ahogy Umberto kivezetett bennünket a helyiségből.

– Nők – gúnyolódott apa. – Egy kis vér látványát sem bírják.

Szinte éreztem, ahogy Luca tekintete a hátamba döf, mielőtt becsukódott az ajtó. Gianna letörölte a vérző ajkát, miközben Umberto után siettünk, végig a folyosón, fel a lépcsőn.

– Gyűlölöm őt – motyogta. – Mindegyiküket gyűlölöm.

– Csitt!

Nem akartam, hogy így beszéljen Umberto előtt. Kedvelt ugyan bennünket, de ízig-vérig apám hűséges katonája volt.

Umberto megállított, amikor követni akartam Giannát a szobájába. Nem akartam, hogy a húgom egyedül legyen ma éjjel. És én sem akartam egyedül lenni.

– Hallottad, mit mondott az apád.

Dühösen Umbertóra meredtem.

– Le kell ápolnom Gianna ajkát.

Umberto megrázta a fejét.

– Semmiség az egész. Mindig baj a vége, ha ti ketten együtt vagytok egy szobában. Gondolod, hogy bölcs dolog lenne tovább dühíteni az apádat ma este?

Umberto becsukta Gianna ajtaját, és gyengéden a szobám felé tessékelt.

Beléptem, aztán feléje fordultam.

– Felnőtt férfiak, akik végignézik, ahogy az egyikük megver egy tehetetlen lányt: ez a maffiózók híres bátorsága?

– A jövendőbelid leállította az apádat.

– Megakadályozta, hogy megüssön engem, azt nem, hogy Giannát is.

Umberto úgy mosolygott rám, mintha ostoba gyerek lennék.

– Lehet, hogy Luca uralkodik New Yorkban, de ez Chicago, és az apád a consigliere.

– Csodálod Lucát? – hitetlenkedtem. – Láttad, ahogy levágta Raffaele ujját, és még csodálod őt?

– Az unokabátyád szerencsés, hogy a Satu nem valami mást vágott le. Luca azt tette, amit minden férfi tett volna a helyében.

Talán minden férfi a mi világunkban.

Umberto megpaskolta a fejemet, mintha édes kiscica lennék.

– Menj aludni!

– Egész éjjel őrizni fogod az ajtómat, hogy ne osonhassak ki megint? – provokáltam.

– Jobb, ha hozzászoksz. Most, hogy Luca gyűrűt húzott az ujjadra, gondoskodni fog róla, hogy mindig őrizzenek.

Becsaptam az ajtót. Őrizet. Luca még a távolból is irányítani fogja az életemet! Azt hittem, minden úgy folytatódik majd tovább, ahogyan eddig, de hogyan is lehetne így, amikor mindenki tudni fogja, hogy mit jelent a gyűrű az ujjamon? Raffaele kisujja jel volt, figyelmeztetés. Luca tudatta vele, hogy az övé vagyok, és ezt hidegvérrel ki is erőszakolja.

Aznap éjjel nem kapcsoltam le a lámpát: aggódtam, hogy a sötétség visszahozná a képeket a vérről és levágott végtagokról. De így is visszatértek.