William Shakespeare

A vihar

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-398-4

TARTALOM

I. felvonás

II. felvonás

III. felvonás

IV. felvonás

V. felvonás

Epilógus

A DARAB SZEREPLŐI:

Alonso, Nápoly királya
Sebastian, a fivére
Prospero, Milánó törvényes hercege
Antonio, a fivére, Milánó bitorló hercege
Ferdinánd, nápolyi királyfi
Gonzalo, jóravaló öreg tanácsos
Adrian,
Francisco, urak
Caliban, vad és formátlan rabszolga
Trinculo, bolond
Stephano, részeges komornyik
Hajóskapitány, Kormányos, Matrózok
Miranda, Prospero lánya
Ariel, légi szellem
Iris,
Ceres,
Juno, szellemek által megjelenítve
Nimfák
Aratók

További szellemek Prospero szolgálatában

Szín. - A tenger, egy hajóval; később egy sziget.

I. felvonás

I. jelenet

Egy hajón a tengeren. Dörgés és villámlás viharos zaja hallatszik.
Belép kétfelől egy Hajóskapitány és egy Kormányos.

Hajóskapitány:
Kormányos!

Kormányos:
Itt vagyok, uram: mi jó híre van?

Hajóskapitány:
Szólj rá a fiúkra: essetek neki szaporán, vagy zátonyra futunk: mozgás, mozgás. (Kimegy.)

Matrózok be.

Kormányos:
Hejhó, kedveskéim! vidáman, vidáman, kedveskéim! fürgén, fürgén! Vonjátok be a csúcsvitorlát. Figyeljetek a kapitány sípjára. Fújd, míg meg nem pukkadsz, míg van helyünk!

Belépnek: Alonso, Sebastian, Antonio, Ferdinánd, Gonzalo és mások.

Alonso:
Jó kormányos, csak óvatosan. Hol a kapitány? Vezényeld az embereket.

Kormányos:
Kérem, maradjanak most odalent.

Antonio:
Hol van a főnök, fickó?

Kormányos:
Nem hallja a hangját? Csak nehezítik a dolgunk: maradjanak a kabinjukban: besegítenek a viharnak.

Gonzalo:
Dehogyis, jól van, nyugodj meg.

Kormányos:
Majd, ha a tenger is. Arrébb! Aki fönt bömböl, több, mint egy király! A kabinba! Csönd! ne zavarjanak.

Gonzalo:
Jó, de gondolj rá, ki az utasod.

Kormányos:
Senki, akit jobban szeretnék, mint saját magamat. Maga tanácsos: ha csöndet tud parancsolni ezeknek az elemeknek, és azonnal békét teremt, egy ujjal se nyúlunk a kötelekhez; éljen a hatalmával: ha nem képes rá, köszönje meg, hogy eddig is élt és készüljön föl a kabinjában a szerencsétlenségre, ha az jön el. - Vidáman, szívecskéim! - El az utunkból, mondom.
(Kimegy.)

Gonzalo:
Megnyugtatott ez a fickó: nem viseli a fulladás jelét: éppen akasztófára való a képe. Tarts ki, Szerencse, amíg fel nem húzták! A sorsa kötele legyen a sodronyunk, mert a sajátunk nem sokat ér! Ha nem arra született, hogy felhúzzák, nyomorultul áll az ügyünk.
(Kimennek.)

Visszajön a Kormányos.

Kormányos:
Le a főárbócot! fürgén! lejjebb, lejjebb! Hozzátok le, megpróbáljuk a fővitorlával. (Kiáltás kint.) A franc ebbe a bömbölésbe! ezek túlordítják a vihart és a parancsaimat. -

Visszajön Sebastian, Antonio és Gonzalo.

Már megint? mit csinálnak itt? Adjuk föl és fulladjunk meg? El akarnak süllyedni?

Sebastian:
Franc a torkodba, te üvöltöző, istenkáromló, pofátlan kutya!

Kormányos:
Akkor dolgozzon maga.

Antonio:
Lógni fogsz, te korcs! a kurva anyád, te szemtelen szájhős, mi nem félünk úgy a fulladástól, mint te.

Gonzalo:
Garantálom, hogy ez nem fog megfulladni; még ha a hajó nem is volna erősebb egy dióhéjnál, és még ha olyan lukas volna is, mint egy büdös ribanc.

Kormányos:
Fordítsd szélnek, szélnek! Föl két vitorlát; tengernek megint; állj szélbe.

Matrózok jönnek be, vizesen.

Matrózok:
Végünk van! imádkozzunk, imádkozzunk! végünk van!
(Kimennek.)

Kormányos:
Muszáj lesz lent vacogni?

Gonzalo:
Imádkozik a király és a herceg!
Na jobb lesz, ha mi is.

Sebastian:
Elég volt ebből.

Antonio:
Részeg disznók kockáztatják az életünket. -
Ez a nagyszájú, - fulladj meg, feküdj lent,
és mosson tíz dagály!

Gonzalo:
Ezt fölkötik még,
ha minden csepp víz megfogadta is, hogy
tátott szájjal nyeli el őt.

Zavaros zaj kintről,
- „Kegyelem!” - „Elsüllyedünk!” - „Asszony, fiaim, Isten veletek!” - Ég veled, testvér!” - „Elsüllyedünk!” -

Antonio:
Süllyedjünk a királlyal. (Kimegy.)

Sebastian:
Búcsúzzunk el tőle.
(Kimegy.)

Gonzalo:
Na most adnék ezer hektár földet egy hold szárazföldért; legyen gazos, legyen gyomos, akármilyen. De fönt eldöntetett! Bár inkább halnék szárazabb halált.
(Kimegy.)

II. jelenet

Prospero barlangja előtt.

Belép Prospero és Miranda.

Miranda:
Művészeteddel, apám, fölkavartad
a vad vizeket. Csillapítsd le őket.
Bűzlő szurok zúdulna már le föntről,
de a tenger az égig földagadva
kioltja a tüzet. Ó! Hogy szenvedtem,
látva szenvedni őket: bátor bárka,
rajta nyilván néhány nemes teremtmény,
tört darabokra. Ó! Az a kiáltás
szívemen zörgetett. Mind odavesztek.
Volnék valamiféle isten, én a
tengert süllyeszteném inkább a földbe,
mintsem elnyelje ezt a jó hajót és
terhét, a lelkeket.

Prospero:
Szedd össze magad:
vége a rémületnek. Szánakozó szívednek
mondd meg, nincs semmi baj.

Miranda:
Ó, szörnyű nap!

Prospero:
Nincs baj.
Nem tettem semmit és azt is csak érted.
Érted, egyetlenem! Érted, kislányom!
Te nem tudod, ki vagy. Azt sem tudod,
én honnan jöttem. Sem, hogy több vagyok,
mint Prospero, egy barlang nagyura,
a te drága apád.

Miranda:
Hogy többet tudjak,
nem is gondoltam rá soha.

Prospero:
Ezúttal
többet kell közölnöm veled. Segíts,
kapcsold le varázsköntösömet. - Így:

(Leteszi a köpenyét.)
ott várj, varázs. - Töröld le könnyed. Így ni.
A szörnyű látványt, a hajótörést,
mely szívedben nemes szánalmat ébreszt,
művészetemmel úgy rendeztem én,
biztonságosan, hogy egyetlen lélek -
nem, egy hajszálnyi kár sem ért ott senkit,
egy teremtményt sem azon a hajón,
amit jajszavak közt süllyedni láttál.
Ülj le; többet kell tudnod.

Miranda:
Gyakran kezdted
mondani, ki vagyok, de félbehagytad,
hagytál reménytelenül faggatózni,
hogy azt mondd: „Még nem.”

Prospero:
Most itt az idő.
A perc is kéri: nyisd ki füledet;
fogadj szót, figyelj. Föl tudod idézni,
hogy e barlang előtt hogy és hol éltünk?
Nem hinném, hogy tudnád, még alig voltál
három éves.

Miranda:
De uram, föl tudom.

Prospero:
Mire emlékszel? Házra? Vagy személyre?
Bármire is, mondd el, hogy mi maradt
meg az emlékeidben.

Miranda:
Messze van;
és inkább álom ez, mintsem bizonyság,
amit az emlékezet igazol.
Négy-öt nő is vigyázott rám, ugye?

Prospero:
Úgy van, Miranda, és több is. De hogyhogy
így emlékszel rá? Mit látsz még, mi mást
az idő sötét szakadéka mélyén?
Ha emlékszel, hogy mi volt azelőtt,
emlékezhetsz, hogy jöttünk ide.

Miranda:
Nem.

Prospero:
Miranda, ennek már tizenkét éve,
apád Milánó hercege volt és
hatalmas volt.

Miranda:
Nem te vagy az apám?

Prospero:
Anyád erényes volt, ő mondta, hogy
az én lányom vagy; és a te apád
Milánó hercege volt, egyszem lánya
hercegnő - és nem kevesebb.

Miranda:
Egek!
Milyen aljasság kergetett ide?
Vagy épp szerencse?

Prospero:
Mindkettő, kislányom:
onnan aljasság kergetett, ide
áldás segített.

Miranda:
Vérzik a szívem,
milyen kínokat állsz ki most miattam,
emlékeim miatt. Kérlek, tovább.

Prospero:
Öcsém, a nagybátyád, Antonio, -
kérlek, nagyon figyelj, - hogy épp egy testvér
áruljon el! - akit én teutánad
a legjobban szerettem, és kezébe
tettem országom dolgát; amely akkor
első volt a hercegségek között,
és én első fejedelem; tiszteltek
rangomért és titkos tudásomért,
mint senki mást; s mert ez volt minden gondom,
a kormányzás ügyét öcsémre bíztam,
idegen lettem országomban, csak a
titkos tanok vonzottak. Hamis bátyád -
figyelsz még rám?

Miranda:
Igen, uram, nagyon.

Prospero:
Kitanulva, mikor mit kell megadni
vagy megtagadni, kit segíteni,
kit visszametszeni, mind ügyesen
lecserélte teremtményeimet,
vagy átformálta; és mert kulcsa volt
hivatalnokhoz, hivatalhoz, minden
szívet saját füléhez hangolt; ő lett
a folyondár hercegi törzsemen,
és szívta az erőmet. - Nem figyelsz.

Miranda:
Ó, jó uram! Dehogynem.

Prospero:
Figyelj, kérlek.
Földi célokat feledve, szobámba
zárkóztam és csak műveltem az elmém,
visszavonultságomban túlbecsültem
népszerűségemet, hamis öcsémben
gonoszságot ébresztettem; bizalmam,
mint jó szülő, nemzette benne éppen
ellentétét, akkora hamisságot,
mint bizalmam volt; és nem volt határa
ennek a bizalomnak. Így lett úr
nem csak összes jövedelmem fölött,
de hatalmam más hasznán is - pont úgy, mint
aki az igazságot színezi,
s bűnössé téve emlékezetét,
elhiszi, amit hazudik, - elhitte
ő is, hogy ő a herceg; hisz helyettem
viselte a hatalom jeleit,
s minden előjogát: - Ambíciója úgy nőtt, -