Nemere István

Ember és Univerzum

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2021

EPUB ISBN: 978-963-453-729-8

MOBI ISBN: 978-963-453-730-4

Tartalomjegyzék

1. Első fejezet

2. Második fejezet

3. Harmadik fejezet

4. Negyedik fejezet

5. Ötödik fejezet

6. Hatodik fejezet

7. Hetedik fejezet

8. Nyolcadik fejezet

9. Kilencedik fejezet

10. Tizedik fejezet

11. Tizenegyedik fejezet

EMBER ÉS UNIVERZUM

A szerző figyelmeztetése

Majdnem ötven éve írom ezt a könyvet – fejben. Ennyi ideje szeretném eljuttatni efféle gondolataimat az olvasóknak. Nem vagyok annyira beképzelt, hogy azt higgyem: ezzel egy új világ alapjait vetem meg. Ám abban bízom, hogy akik elolvassák fejtegetéseimet, azok megváltoznak. Amint elérnek a mű utolsó lapjára, és becsukják a könyvet, már nem ugyanazok lesznek, akik elkezdték az elején, ennél a „figyelmeztetésnél”. Mert ez bizony intés: csak az vállalkozzon a könyv elolvasására, aki készen áll arra, hogy befogadjon nagyon új gondolatokat. Aki valósággal vágyik arra, hogy megismerje, mi történik a Világmindenségben. Akiben már egyszer-többször megszületett a kérdés: lehet, hogy ez itt körülöttünk valami egészen más, mint aminek eddig hittem? Más, mint ahogyan azt nekünk bemutatták az iskolában, egyetemen, és másutt?

Lehet, hogy ez a világ bonyolult, mégis egyszerűbb, mint hittük? Lehet, hogy mivel részei vagyunk az Univerzumnak, életében és működésében lehet vagy van valami „szavunk”, jelentőségünk, lehetőségünk arra, hogy a benne zajló folyamatokon, és így a saját sorsunkon is változtassunk? Mit mond a tudomány, mit néhány lázadó elme? Hány „mindenség” van, és azok hogyan kapcsolódnak egymásba? Mi lesz az emberiség sorsa ezer vagy százezer, vagy milliárd év múlva? Hová fejlődünk, meddig, milyen irányba, és lesz-e végső menekülésünk?

Soha még ennyi kérdőjel nem volt egyik könyvemben sem. Sehol ennyi „vad” gondolat, vakmerő ötlet, bátor feltételezés és a megszokottakkal szembemenő merész állítás nem jelent meg.

Kalandra vágynak? Az elme és a tudás kalandjaira? Jöjjenek velem!

Első fejezet

HOL ÉLÜNK?

„Csak a Mindenség – vagy semmi!”

(H. G. Wells, író.)

Igazából elmondhatatlan. Most leírom, és még jó néhányszor olvashatják majd a könyv más helyein, hogy egy kétszeresen végtelen térben élünk. Egyfelől ez a térség végtelen a térben, azaz nincs vége sehol, mindenre kiterjed, a szó legteljesebb értelmében minden benne van, ennek a térnek nincsenek határai, korlátai, ez maga a végtelenség. Nem csak nehéz ezt elképzelni, de jelen tudásunkkal fölvértezve nem is tudjuk felfogni, még kevésbé megérteni. Van itt valami, aminek részei vagyunk és benne élünk – és ennek a dolognak egyszerűen nincs vége…

Az Univerzum másik végtelensége: az idő. Ennek nincs kezdete, aminthogy nincsen vége sem. Ahogyan a végtelen téren kívül nincsen semmi, úgy ez az idő is végtelen. Nem volt és nem is lehetett kezdőpontja, egy bizonyos „nulla óra nulla perc”, amikor valami elindult. Az ősrobbanás kapcsán majd lesz még erről szó. Most csak annyit, hogy a kétszeresen végtelen világegyetemnek nem volt (mert nem is lehetett) kezdete, aminthogy nem lesz majd vége sem.

A végtelen térség méreteit elképzelni is nehéz, illetve lehetetlen. Ezért egyelőre fókuszáljunk egy közelebbi, mondhatni „kis” térségre, arra a galaxisra, amelyben élünk („Tejút”). Senki sem szereti a nagy, sőt túl nagy számokat (ha vannak ilyenek…), de hát kozmikus méretekben kell gondolkodnunk. Egy csillagász mondta egyszer, hogy aki erre a szakmára adja a fejét, hamar elfelejtheti a „kilométer” nevű mértékegységet, számoljon inkább fényévekben, ott is jó, ha tíz meg százezres nagyságrendeket alkalmaz.

Mindenesetre szokjunk hozzá, hogy iszonyatosan nagy távolságokról beszélünk, még ha szűkebb kozmikus hazánkról van is szó. A könnyebb elképzelhetőség kedvéért nézzünk inkább arányokat, amelyeket földi eszünkkel még könnyen felfoghatunk. Ha minden csillagászati távolságot, méretet százmilliószorosra kicsinyítünk, akkor a Föld egy narancs méretű gömb lenne egy 12 méter átmérőjű Nap mellett. A rendszer legtávolabbi tagja, a nemrégen bolygóból lefokozott Pluto pedig ettől a Naptól… majdnem 600 kilométerre keringene! A Hold a Földtől mindössze 3,5 centiméterre lenne, a Föld, azaz a narancs körül keringő űrállomások, műholdak pedig maximum 5 milliméterrel a narancsbőr-földfelszín fölött keringenének. És akkor még mindig csak a Naprendszerről beszéltünk, amely egy ágas-bogas galaxis egyik karjának vége felé helyezkedik el, és eszméletlenül sok nullát kellene leírnunk ahhoz, hogy egy kicsit is érzékeltessük számszerűen az itt létező távolságokat. És akkor hol vannak még ennek a galaxisnak az egyéb méretei?

Természetesen az idővel sem jobb a helyzet. Carl Sagan, a már elhunyt, a maga idejében igen neves csillagász és tudományos tévésztár jól fogta meg a dolgot, amikor leírta: ha a Nagy Bumm („Big Bang”, vagyis az Ősrobbanás) kezdetétől számítva a máig eltelt időt egyetlen földi, naptári évnek vesszük, ez a kozmikus kronológia is nagy meglepetéseket tartogat számunkra. A Világegyetemnek az a „megtestesülése”, amiben most élünk. és amit mi Univerzumnak nevezünk (mellesleg hibásan, de erről majd később) kereken számolva 15 milliárd (a legújabb, 2021-es mérések szerint viszont 13,7 milliárd) évvel ezelőtt keletkezett. Nos, Sagan úgy ábrázolta a dolgot, hogy a Föld történetének minden egymilliárd éves szakasza ebben a sajátos naptárban 24 napot jelent. Egy másodperc pedig 475 évnek, azaz 475 „valódi Nap körüli fordulatnak” felel meg.

Ebben a naptárban január 1-e természetesen a Nagy Bumm, minden kezdetek kezdete. Eltelik egy kis idő, míg május 1-én már látható a Tejút keletkezése. A mi Naprendszerünk csak szeptember 9-én bukkan fel, de 5 „nappal” később, szeptember 14-én a Föld is kialakul. Az élet kezdte a Földön már szeptember 25-én megindul. De csak október 12-én alakulnak ki a legrégibb kőzetek a Földön. Október 9-én találkozunk először baktériumokkal, kék és zöld algákkal. Más mikroorganizmusok november 1-én jelennek meg. November 12-én már láthatunk fotoszintetizáló növényeket. Az első sejtmaggal rendelkező sejtek november 15-én bukkannak fel…

Mindezt persze megközelítőleg kell érteni, ez a naptár még ezen a skálán sem lehet „percre pontos”.

De nézzük csak meg e naptár végét is! A folytatásban, az „éves” naptárban a földi élet csak december közepén kezd megjelenni. December 17. és 22. között jelennek meg a növények és a rovarok. December 23-án megjelennek az első fák és a hüllők („karbon-kor”). 24-én bukkannak fel a dinoszauruszok, 26-án lehetne látni az első emlősöket, 27-én már madarakat is. December 28-án már vannak virágok, viszont kihalnak a dinoszauruszok. 29-én már cetfélék úszkálnak a tengerekben, a szárazföldön pedig az első főemlősökkel találkozhatnánk. 30-án következik be a homloklebeny korai evolúciója a főemlősök agyában. Már feltűnnek az első emberszabásúak, és élnek még az óriás emlősök, akiknek ez a virágkoruk.

És láss csodát: december 31-én megjelenik az első ember is!

Ami pedig ennek az egész „valaminek” a keletkezését, kezdetét illeti, a kozmológia szinte minden nagyobb elméje a közelmúltban és manapság is amellett teszi le a garast, hogy egykoron a végtelen űr egy bizonyos pontján (végső soron mindegy, hol történt) az összes akkor létező anyag egy tömbben volt jelen, összetömörülve mérhetetlen nagy nyomáson, hőmérsékleten és sűrűségben, majd mindez egyszer csak felrobbant, és a részek előbb gázokból alakultak szilárd anyagokká, majd a folyamatosan iszonyatos sebességgel száguldó anyag szétszóródva minden irányban elkezdett összeállni, formálódni. Így lettek a csillagok, bolygók, holdak, stb. És ezek egy-egy galaxisban tömörültek össze (a miénkben állítólag százmilliárd, vagy annál is több csillag és csillagrendszer található, de ez csak becslés, valószínűleg többről beszélhetünk).

Persze a folyamat sok milliárd évig tartott, és nem lehet kizárni, hogy valahol még most is tart. Természetesen rengeteg vita volt, van és lesz az ősrobbanás kérdéséről, mert sok minden nem világos még. Mindjárt az elején kijelentem: könnyen lehet, hogy nem ez az egyetlen ősrobbanás a Mindenségben, ilyenek történhettek múlt csütörtökön, tegnap vagy éppen akkor, amikor a kedves olvasó itt tart a szövegben… és lesznek is bőven. Ugyanis teljesen megalapozatlan az a tudományos körökben elterjedt nézet, miszerint az „Univerzum” avagy „Világmindenség” azonos lenne a mi ősrobbanásunkból keletkezett anyaggal, „világgal”, Kozmosszal és így tovább. Mivel az igazi Univerzum gyakorlatilag végtelen, akkor ebben a szuper-végtelen térben másutt bármikor történhettek, történhetnek, és majd fognak is történni ugyanilyen vagy másféle ősrobbanások! Az én véleményem szerint nevetséges ezt az anyaghalmazt, amelyben repülünk, és amelynek bizonyos értelemben „tagjai”, részei vagyunk, valamiféle egésznek, „Univerzumnak” hinni! Olyan ez, mintha az afrikai szavanna egy pontján álló termeszbolyban két tudós hangya azt bizonygatná, hogy a világ az, amit a boly kőkemény fala lezár, azon kívül pedig nincsenek más bolyok, nincsen semmi…

Tehát megszámlálhatatlanul sok ősrobbanás nyomán szerte a mindenségben létezhetnek más anyaghalmazok, galaxisok milliárdjai, amelyek mind iszonyú sebességgel (mondjuk másodpercenként több ezer kilométerrel vagy még gyorsabban) repülnek szerte az űrben. Kicsit profánul hangzik, amit most ideírok: tehetik, mert bőven van helyük! A végtelen térben nincsenek méretbeli vagy egyéb korlátok. Könnyen lehet (bár egy csöppet sem vigasztaló számunkra), hogy rengeteg ilyen táguló „világegyetem” van, de a köztük lévő valóban óriási távolságok miatt ezek sohasem találkozhatnak. Mert bármilyen sebesen is száguldanak és bármilyen hihetetlenül nagy távolságokat futnak be, és akármennyi idő áll is ehhez a rendelkezésükre – a „szomszédos” ősrobbanásokból eredő világokat nem érhetik el egész létezésük ideje alatt sem.

Vagyis ebből az következik, hogy mérhetetlenül sok helyen alakulhatott ki anyagi világ, mérhetetlenül sok „Univerzumban” rengeteg értelmes és fejlett civilizáció létezhet, ám csak azoknak van esélyük megismerni egymást, amelyek egyazon anyaghalmazból eredtek, és továbbra is annak tagjai, legyenek egymástól bármilyen messzire. A más ősrobbanások anyagai és élőlényei csak kivételes szerencsével, vagy a térbeli utazások újfajta módjainak felfedezésével juthatnak egymás közelébe…

Az ősrobbanás-elmélettel rengeteg baj van, ezek egy részét majd említem én is. Mindenesetre most a legtöbb jel arra utal, hogy minden, ami mi vagyunk, vagyis a Kozmosz, a galaxisok, az égitestek, az anyag mint olyan, és ezen belül mi magunk is – abból az egyetlen gigantikus robbanásból eredtünk. De vajon tényleg abban és abból és amiatt jöttünk létre? A neves fizikus, John Taylor több művében is boncolgatta a kérdést: lehet, hogy egy gigantikus fekete lyuk szült bennünket erre a világra? A dőlt betűvel arra célzok, amire Taylor rámutatott: lehet, hogy az ősrobbanás igazából nem is így és itt történt, hanem valahol egy másik világban, ahol egy mérhetetlenül hatalmas fekete lyuk beszippantotta azt a rengeteg anyagot, amit aztán a mi világunkba mintegy „kiköpött” egy robbanás formájában, és abból lettünk mi? Lélegzetelállítóan érdekes feltételezés, hogy könnyen lehet: mi nem is ebből a világból, hanem egy „másik Univerzumból” származunk! Bár valljuk be, ez nem változtat semmin. Itt vagyunk, ilyenek lettünk, így élünk és pusztulunk. Ez a mi világunk.

Taylor is rálegyint egy kissé a dologra, mondván: ezzel nem oldjuk meg a világ keletkezésének problémáját, csak eggyel „hátrébb toltuk” az egészet. A tudósokat ma leginkább az foglalkoztatja, hogy mi volt az az erő avagy ok, ami miatt bekövetkezett ez a látványos, nagyon fontos okozat: a világunk születése.

A gondokat természetesen az okozza, hogy nem ismerjük az okot, amely mindezt létrehozta. Anyag vajon keletkezhet a semmiből? Aligha, mert az már metafizika lenne, és akkor egy istent kéne feltételeznünk, ami – enyhén szólva – nem passzol ide (de azért lesz a könyvben egy Isten-fejezet is…). Mi volt az az energia, amely az ősrobbanást előidézte? Ez itt a kérdés, véli Taylor és vele sok ezer tudós.

Kezdetben vala a semmi: sem tér, sem idő, sem fény, sem hang. Mindez persze csak akkor érvényes, ha tényleg volt ősrobbanás – ugyanis vannak kozmológusok, akik ebben kételkednek, és lázasan törik a fejüket valamilyen másik „megoldáson”. Ha volt Big Bang, akkor valóban tágul a világegyetem. Sok jel mutat erre, mégis akadnak nyugtalanító „apróságok”, amelyek néhanapján megingatják ezt a hitet.

Z. Ilczuk a Mindenség kémiai fejlődését is figyelembe vette, igaz, elsősorban a Föld viszonylatában. Észrevette, hogy a Föld a kifejlődésének idején szinte „örökségként” kapott számos anyagot a Kozmoszból: olyan szerves vegyületeket, amelyek nem-szerves úton jöttek létre, és ez vezetett aztán oda, hogy ezen a bolygón élőlények jöttek létre. Mindebben természetesen nagyon nagy szerepe volt a szénnek, amely az Univerzumban az egyik „legnépszerűbb” elem, és joggal mondhatjuk, hogy egyike a leginkább elterjedtebbeknek is. Ám – és ezt én teszem hozzá felemelt mutatóujjal – téves azt képzelni, hogy akkor minden szerves létforma a Kozmoszban a szénen alapul, abból ered. Lehetnek a miénktől nagyon eltérő növényi, állati és egyéb létformák. A szén jelenlétét kimutatták az összes csillag-osztályban, vagyis az általunk megfigyelhető csillagok színképe árulkodik arról, hogy valamilyen formában van ott szén. A spektroszkópos (színképelemző) megfigyelések arról árulkodnak, hogy a csillagközi térben széles körben zajlanak „abiogén” folyamatok, amelyek révén alakulnak ki a szerves anyagok. Az így keletkező, általunk innen a Földről is felfedezett organikus vegyületek száma évről évre nő, már az 1980-as évek elején is majdnem ötven ilyet ismertek. Ne legyenek hát kétségeink: az Univerzum a maga „ölében” szorgalmasan szüli a szerves anyagokat, ami jó hír nekünk. Már csak azért is, mert ha ezek a folyamatok nem lennének, mi, földi emberek sem léteznénk. Azt már sokan tudják, hogy a meteoritok többségében megtalálható a szén, bárhonnan is kerülnek azok a Földre. A kozmikus szervesanyag-gyakoriság tehát már nem kérdéses. Ma már egyetlen csillagász sem kérdőjelezi meg a szerves anyagok kiterjedt jelenlétét a Kozmoszban. Az aminosavak jelenléte a meteoritokban ma már kétségtelen és nem is vitatott evidencia.

Itt szúrom közbe azt, amire sokan nem gondolnak, pedig abszolút nyilvánvaló: mivel az ember is egy kozmikus égitesten fejlődött ki, értelemszerűen mi vagyunk az Univerzum! (Erről is szól a következő fejezet.) Nem annyira dagályosan fogalmazva: a testünk azokból az anyagokból épül fel, amelyek itt vannak köröskörül a galaxisokban, bolygón, csillagokban, stb. Nem is lehet ez másképpen, mert hát honnan vettünk volna valamilyen „más anyagot” csak azért, hogy magunkat létrehozzuk? Nem kell nagyon költői lélek ahhoz, hogy egy nyári estén a szabad ég alatt felnézünk és látunk több ezer csillagot, gondoljunk arra: azok a hihetetlen távolban fénylő anyaghalmazok is ugyanazokból az anyagokból épültek fel, amiből mi. Ez egyszerű tény-állítás. Nem költészet és nem írói fantázia. Így van, mert nem is lehet másként, itt és most.

Tehát egyáltalán nem csak afféle lírikus mondat, amit évtizedek óta hangoztatok az előadásaim során: „mi vagyunk a Kozmosz”, részei vagyunk ennek a mindenségnek, és külön szerencse, hogy ennek tudatában is vagyunk. Mert gondolkodó, értelmes lények lettünk, akik szép lassan felfedezik a világot maguk körül. És ne felejtsük: ezzel együtt magunkat is felfedezzük, éppen mert ugyanabból az anyagból épülünk fel, mint az egykor állítólag felrobbant és most eszeveszett sebességgel a jéghideg, fekete űrben száguldó anyag-társaink, atom-társaink, részecske-társaink, vegyület-társaink… Nyugodtan jelentsük ki: nem is lehetnénk ennél „univerzálisabbak”, „világmindenségebbek”, mint vagyunk. Nehéz elhinni, de azért csak nyugodjunk bele, mert így van: a testünket felépítő atomok egykor ott voltak az ősrobbanás anyagában is!

Mivel a csillagászatban nem nagyon van lehetőség kísérletezésre, hát a kozmológia története arról (is) szól, hogy a csillagászok világmodellekben gondolkodnak. A modern csillagászatban ez már fél évszázada (vagy még régebben) bevett és széles körben vitt gyakorlat.

Nincs még egy tudomány, amely ennyire és szinte kizárólag a megfigyelésekre lenne kényszerítve. Csupán annyi a lehetőség, hogy értelmezni lehet és kell az észleléseket. Túl azon, hogy a csillagászatban lényegében szinte minden múlt időben zajlik. Mondjuk a Hold esetében ez a késés csak pár másodpercet tesz ki, de a távoli, sőt nagyon távoli objektumok esetében fényévekről, tíz és száz és ezer fényévről beszélünk, sőt, ma már ott tartunk, hogy több milliárd fényévre lévő égitesteket figyelünk és értelmezzük az ott lezajló eseményeket. A csillagászat emiatt valójában régészet. Nem a mával foglalkozik, csak manapság észleli a régi eseményeket. Ha egy régész feltár egy ősmagyar sírt, mondjuk 1100 évvel ezelőtti eseményről szerez tudomást. Ha egy csillagász egy kétezer ötszáz fényévre lévő égitestet figyel meg, mondjuk egy szupernova-robbanást, akkor csak elméletileg lehet fogalma arról, hogy ott mi történhet most. Na, vajon mi..? Nem tudja. Amit lát, az időszámításunk előtt 2500 évvel történt, a Földön akkor virágzott az athéni demokrácia, és az emberi tudás mint olyan, első lépéseit tette még bizonytalanul, sokat tévelyegve.

Kérdezhetné valaki, hogy akkor minek megfigyelni bármit is, ha az a már régen lezajlott múlt? Higgyék el, abból is sokat lehet tanulni, sok mindenre lehet következtetni. Végül is nem a mi hibánk, hogy azok az égitestek már 5 milliárd éve léteznek, és olyan messze vannak. Attól mi még tanulhatunk abból, ami ott lejátszódott – akármikor is történt.

A kozmológia a modern fizika törvényeit tartja szem előtt, ezekre építi a következtetéseit. „A modellnek annál nagyobb a valóságtartalma, tehát annál jobb, minél több elemét tartalmazza a megfigyelhető valóságnak” (Otto Heckmann). A világűr olyan csodálatosan gazdag jelenségekben, folyamatokban, kutatni érdemes dolgokban, hogy ha százszor annyi kozmológus és csillagász élne ma a Földön, mint amennyi, azoknak is bőven jutna megfigyelnivaló. Szinte nincs olyan téma, amelyre az utolsó száz évben ne dolgoztak volna ki modelleket a legkülönfélébb fajtájú, tömegű, energiaforrású, fényerejű, korú, térbeli eloszlású csillagokra. Családokba osztották az égitesteket, mindent, ami tapasztalható a Tejúton, vagyis a galaxisunkban, és persze azokat is, amelyek azon kívül figyelhetők meg a Kozmoszban. A legtöbb modell egyben „világmodell” is, mert szerzőik egyetemes szabályokat akarnak alkalmazni, mindent, amit látnak és megtapasztalnak, rendszerekbe foglalnak.

Van itt valami „apróság”, amely felől kétségeim támadtak. A mai csillagászok ugyanis meg vannak győződve arról, hogy a mi fizikai törvényeink, amelyeket a Földön és a Naprendszerben volt alkalmunk megfigyelni elég hosszan, azok érvényesek az egész megfigyelhető Univerzumban. Mi több, abban is biztosak (néhány renitens lázadó kivételével), hogy a csillagok és galaxisok, bárhol legyenek is a világűrben, azok fizikai természete is azonos. Mi több, még a kémiai összetételük is olyan, mint a mi Naprendszerünké, a mi galaxisunké! Én meg azt mondom erre – és majd az egyik fejezetben bővebben kifejtem –, hogy mindez csak akkor és addig érvényes, amíg nem kerülünk át valami módon egy másik „dimenzióba”, más tulajdonságú térbe.

A Kozmosz statikus, mozdulatlan voltában hívő csillagászok száz évvel ezelőtt nem akarták elhinni, hogy világunk tágulóban van, ami egy elképzelhetetlen régen bekövetkezett, gigantikus robbanás máig tartó hatása. Maga Hubble (a táguló világegyetemet bizonyító adatok felfedezője) is kételkedett. Kijelentette, hogy talán irdatlan távolságokban másféle fizikai törvények uralkodnak, a kezdetekről pedig kerek-perec kijelentette: „Nem kell igazán komolyan venni a táguló világegyetemről terjesztett őrültségeket”… Heckmann ezt persze úgy értelmezte, hogy a nagy Hubble, sok tudóstársához és a legtöbb emberhez hasonlóan, szerette volna megőrizni az addigi statikus világképet. Sokan félnek a változástól, és ezek addig úgy hitték, hogy a Kozmosz változatlan ősidők óta, és változatlan is marad mindörökké. Még manapság, a huszonegyedik században is akadnak tudósok, éppen az űrrel foglalkozó kozmológusok között is, akik makacsul ragaszkodnak ehhez az ósdi felfogáshoz.

Az a nagy-nagy baj, hogy a kozmológiát sokan valamiféle teljességgel haszontalan, nem gyakorlatias és nem gyümölcsöző tudománynak tartják, még a fizikusok között is. Nem veszik figyelembe, hogy amit magunk körül, a mi szűkebb világunkban felfedeztünk, csak akkor lehet érvényes fizikai törvénynek tekinteni, ha azt a nagy távolságokban zajló folyamatok, az ottani viszonyok is visszaigazolják. Vagyis: a törvények akkor általánosak, „univerzálisak”, ha mindenhol érvényesek, ugyanúgy hatnak. Persze sok meglepetés vár még az emberiségre a Kozmoszban, lehetnek majd olyan vidékek, körülmények, amelyek kitörnek mindenféle, általunk felállított és öröknek hitt szabályok alól.

Arról nem is szólva, hogy valamilyen értelemben fordítva is történhetnek a dolgok: a Naprendszeren túl a mi galaxisunkban, sőt azon is jóval túl bármikor történhetnek olyan események, amelyek hatást gyakorolhatnak a Földre és annak minden élő lakójára. A világmindenség nagy méretekben való „viselkedése”, az ott érvényesnek talált kozmológiai törvények vagy hipotézisek éppenséggel benne lapulnak minden helyi dologban. Ami itt igaz kicsiben, igaznak kell lennie „ott” is, nagyban, és fordítva, mint föntebb írtam.

Ez már csak azért is így van, mert az Univerzumban a hatások tovagyűrűznek. Nem sokat számít a tér vagy az idő, bár mindkettőnek lehet, és talán van is csökkentő hatása. Gondoljunk csak bele: száz éve minden rádióadás és majdnem ugyanannyi ideje minden földi tévéműsor kisugárzódik a világűrbe, és ott gömbalakban terjed. A Föld már vagy száz éve egy olyan rádiójelekből álló gömb közepén helyezkedik el, amelynek a szélein – a legkorábban kiküldött, még szórványos jelek után a láthatatlan gömb belseje felé haladva – a jelek egyre sűrűbbek lesznek. Amiket a huszadik század második felében és később kisugároztunk, azok már egy szinte teljesen „tömör” jelhalmazt alkotnak. Vagyis az a gömb már telis-tele van jelekkel, minden köbcentiméternyi űrben ott suhannak elképzelhetetlen sebességgel. A fény sebességével száguldanak a rádióadásokat és tévéadásokat hordozó jelek, és a jövőben még sűrűbbek lesznek, ahogy mind több a rádiójeleket használó nem csak rádióállomás, hanem ezer más sugárzás is elindul az űrben a szó szoros értelmében percenként és folyton és állandóan, éjszaka és nappal. Repülőgépek és a földi irányítás, hajók és a partok között, mobiltelefonok milliárdjai, műholdas műsor- és jelsugárzók és ezer más forrás nyomja a legkisebb szünet nélkül kifelé a bolygóról az elektromágneses jelek, hullámok milliárdjait, egyenesen az űrbe (is). Mint említettem, ott van még a több ezer műsorszóró rádióadó és tévécsatorna, amelyek a nap huszonnégy órájában sugározzák a műsoraikat… ki az űrbe! Az elektromágneses jelek egyenese vonalban terjednek át a világűrön, mindenfelé, már csak azért is, mert a Föld, miközben sugároz, aközben forog is a tengelye körül. És másodpercenként közel 30 km-es sebességgel száguld a Nap körül is… Ha leadnak egy rádiójátékot, mondjuk ötven perc alatt, akkor az adótornyok antennáiról elszakadó és elszáguldó jelek – kacskaringós utakat írnak le ugyan, de – zavartalanul száguldanak ki a világűrbe is. Ily módon Földünk most már egy száz fényévnyi távolságra elhatolt elektromágneses jelfelhő közepén száguld az űrben és ez a gömb alakú, láthatatlan felhő minden másodpercben megtesz még körülbelül 300 ezer kilométert (pontosan: 299 792 458 métert másodpercenként hullámhossztól függetlenül, vákuumban), és minden másodpercben ismét és ismét ennyit, és még annyit… Míg az utolsó pár szót elolvasták, azalatt is vagy egymillió kilométerrel távolabb kerültek ezek a Földről elszáguldott jelek.

Az imént, igaz, szándékosan, elkövettem egy hibát. Azt sugalltam, mintha ezek a jelek változatlanul száguldanának iszonyú messzeségbe épen és sértetlenül. Hát nem így van. A jelek útközben sérülnek, mert átszáguldanak kozmikus viharokon, zavaros tájakon, megritkíthatja őket egy szupernóva felrobbanása, mágneses viharok és egyéb olyan események a Kozmoszban, amelyek csonkítják, torzítják, ritkítják a jelfolyamokat. Ami azt jelenti: ha tőlünk ötven fényévnyire ülnek valahol az ottani űrlények és fogják a mi tévéjeleinket, akkor nem élvezhetik zavartalanul a Dallas című tévésorozat mind a nem tudom hány száz folytatását. Aminthogy az esetleg magyarul tudó űrlények (?!) sem sokat hallanak majd az egykor évtizedeken át sugárzott magyar nyelvű „Szabó család” című rádiójáték-époszból… A jelek, bár egyenes vonalban terjednek és rohannak akár évmilliókon keresztül, a fenti események miatt torzulnak, elvesztik energiájuk és jelentésük egy részét, vagy akár nagyobb részét is.

William Faulkner amerikai író egyszer ezt vetette papírra: „Minden harang hangja, amit egyszer megkondítottak, valahol még zúg.” Talán nem is tudta, hogy milyen találó ez a mondás – főleg a Kozmoszban!

Az Univerzum tulajdonságairól sokáig lehetne mesélni, és az mind igaz lenne. De most csak arra van itt lehetőségünk, hogy kiragadjunk pár dolgot, ami a nem-tudós olvasót is érdekelheti. Nem győzöm hangsúlyozni, hogy az Univerzum egy olyan „vállalat”, amelyben mindahányan részvényesek, vagyis tulajdonosok vagyunk. És senkinek sem lehet több részvénye, mint másnak, mi mindnyájan egyformán érintettek vagyunk mindenben, ami a Kozmoszban történhet és történik. Sőt, részesei, olykor elszenvedői, olykor nyertesei vagyunk az Univerzum múltjának is! Hiszen, ha nem úgy alakultak volna a dolgok például a Naprendszerben, ahogyan alakultak, talán létre sem jön az EMBER nevű nagy víztartalmú élőlény, és nem indul el az értelem felé vezető úton. Csak hozzáfűzöm csöndesen, hogy még korántsem értünk ennek az útnak a végére, sőt, éppen hogy csak elindultunk rajta… Ne szálljon a fejünkbe a dicsőség, még messze nem szolgáltunk rá.

Ennek a mindenségnek még a kezdetéről sem sokat tudunk, eleget pedig biztosan nem. Ez is olyan terület, ahol teóriákra vagyunk utalva, egyszerűbben fogalmazva: töprengünk és találgatunk, de még nem tartunk ott, hogy bizonyosra vehetnénk, mi is történt, hogyan és miért? (Vigyázat, a „miért” a legfogósabb kérdés, lásd majd az utolsó fejezetet.)

Az Univerzumban kétféle erő működik. Az egyik csapatban vannak azok, amiket már ismerünk, a másik csapatba tartozik a többségük: amiket még nem ismerünk, amelyekkel nem találkoztunk, és amelyek miatt és révén majd nagy szellemi és fizikai kalandok várnak az emberiségre. Ne legyenek illúzióink: űrbe látogató tudósnak és/vagy „egyszerű űrhajósnak” lenni sohasem lesz veszélytelen foglalkozás. Lesznek olyan űr-tájékok és olyan viszonyok, ahonnan az oda bemerészkedők többsége nem jön vissza élve.

A tudásunkra két okból lesz szükség. Az egyik ok a kíváncsiság nevű belső késztetés, amely jellemző az egész emberiségre. A másik fontosabb: ha elég sok tudást szerzünk meg valamiről, ha nem is leszünk urai annak a dolognak, de biztos tudás birtokában nem érhetnek kellemetlen, káros meglepetések. Mert mint föntebb említettem: a Kozmosz veszélyes hely! Gyakran életveszélyesnek fog bizonyulni. Viszont a tudással kivédhetjük a közvetlen bajokat, sőt egyre több tudást nyerve egy adott helyzetben megváltoztathatjuk az emberiség történetét is.

Nem új dologról van szó: az emberek az őskortól kezdve (ami nem is volt ám olyan régen…) gyűjtik a tudást, ennek révén lett az életünk kényelmesebb, biztonságosabb. Michio Kaku japán származású amerikai fizikus szerint az embereknek, bár közel 2 millió éve élnek a Földön, igazán az utolsó kétszáz évben nőtt meg számottevően a tudásuk. A tudományos tudásanyag négyzetes arányban növekszik, ami egyszerűbben fogalmazva azt jelenti: minél többet tudunk, annál gyorsabban tudunk meg még többet! Egy jó és hasznos adat ahhoz, hogy ezt könnyen felfogjuk: a második világháború végétől, vagyis 1945-től kezdve ötven év alatt több tudást szedett össze az emberiség, mint az azt megelőző 2 millió éves evolúció alatt..! Mivel ma már több millió tudós dolgozik kis túlzással éjjel és nappal, szakadatlanul azon, hogy minél többet tudjanak meg a világról, az emberiség globális „össz-tudása” tíz-tizenöt évenként megduplázódik.

Ez természetesen érvényes az Univerzumra is. Csillagászok, kozmológusok, asztrofizikusok, űrhajózási szakemberek és mások nap mint nap megtudnak valamit, amit összeadnak, és a tudásunk sugara egyre csak bővül. Ezt a folyamatot már csak egy világkatasztrófa állíthatná meg – pár tíz atombomba például. Sajnos tudjuk, hogy az emberiség legyilkolásának egyre hatékonyabb módozatain is dolgozik jelenleg pár százezer tudós… A haditechnika az emberiség fennmaradásának legnagyobb ellensége.

Visszatérve az Univerzum tulajdonságaihoz, érdemes végiggondolni, hogy a végtelen és a véges Világegyetem egyaránt zavarja a gondolkodásunkat. Az emberi elme egyikkel sem tud maradéktalanul kibékülni. Végső soron ugyanarról van szó mindkét esetben, ugyanis olyan, hogy „véges világegyetem” nem létezhet. Már nyelvi és logikai alapon sem, mert ha elfogadnánk, hogy az Univerzum véges, joggal tehetnénk fel a rögtön adódó logikus kérdést: mi van annak határain kívül? Illetve „Univerzumnak” nevezhetünk-e valami olyasmit, aminek van határa? Persze a végtelen is zavarba ejtő, mint már volt róla szó.

Azok a (főleg) tudósok sem járnak talán jó úton, akik azt gondolják, hogy az egész Univerzumban az általunk ismert fizikai törvények érvényesek, azok uralkodnak és minden jelenség és folyamat azokat követve zajlik le. Ezzel már egyszer megjárta a tudomány, amikor felfedezték a kvantum-világot, ahol a szó szoros értelmében „a fejére áll” az egész addig ismert fizika. Nos, hány olyan törvényszerűséget fedezhetünk fel a jövőben, amely a kvantummechanikához és a kvantumfizikához hasonlatosan rúgja majd fel az eddig megdönthetetlennek hitt szabályainkat?

Az Univerzum egészen egyszerűen olyan hatalmas, hogy annak egyes területein vagy viszonyai között létrejöhetnek, és hathatnak a miénktől teljesen eltérő törvényszerűségek is. Ha más területekre érünk, más törvényekkel is találkozhatunk. Jobb ezt a szemléletet már most elfogadni, és akkor nem lesz részünk (túl nagy) meglepetésben.

Vannak, akik úgy képzelik, hogy a Föld és a Naprendszer valamiféle kitüntetett hely lenne a Mindenségben, főleg azért, mert mi éppen itt lakunk. Persze ez nem érv az Univerzum számára, és így könnyen cáfolható ez a vélekedés. Előadásaim alatt úgy szoktam ezt kicsit gúnyosan említeni, hogy dehogy, erről szó sincs, mi egy teljesen szokványos galaxisnak az egyik „karjában” vagyunk, a sok milliárd más, hasonló csillag és bolygó között simán eltűnünk a többi között. Egy meglehetősen „vidéki” galaxis „vidéki” naprendszerében vagyunk az egyik bolygó. Való igaz, itt a mi környékünkön tényleg egyediek vagyunk, és remek feltételeket kaptunk előbb a sima biológiai, majd később az értelmes léthez – de csak ennyi, nem több. Ha többet akarunk, arra majd alaposan rá kell szolgálnunk. A végtelen Univerzumban végtelen számban létezhetnek ugyanilyen, vagy értelmes életre még ennél is alkalmasabb bolygók, naprendszerek. A Föld és lakóinak helye az Univerzumban éppen „itt” van – de éppen úgy élhetnénk másutt, ez a Nap és ez a bolygó lehetne az Univerzumnak valamilyen, nagyon is más pontján.

Lássuk előbb a galaxist, vagyis a Tejutat. Ebben a legszerényebb becslések szerint is legalább százmilliárd (!) csillag van. Ez tehát a mi társaságunk, ezek között a mi Napunk csak egyetlen egy. Ez szaknyelven szólva egy „sárga törpecsillag”, ami körül kilenc, vagy ha a Plútót nem számítjuk, nyolc bolygó kering. Harmincezer fényévre vagyunk a galaxis központjától, az azt alkotó gigantikus nagyságú fekete lyuktól. Harmincezer fényév azt jelenti, amit jelent: hogy a Földről elutazzunk a galaxisunk középpontjába, ha fénysebességgel lehetne haladni, akkor is éppen harmincezer évig tartana az utunk. Csak megjegyzem, hogy az egész emberi fejlődésünk az ősemberektől máig tartott harmincezer évig, nagy vonalakban. Nem nyújt vigaszt, hogy a galaxis széle már „csak” húszezer fényévre van tőlünk… Ezek jelenleg áthidalhatatlan távolságok az emberiség számára, és még nagyon sokáig azok is lesznek. Kivéve, ha felfedezzük a „rövidebb utakat” – erről majd még ejtünk pár szót.

Az egész galaxisunk kb. százezer fényév átmérőjű, tehát ennyi időn át kéne utaznunk a fény sebességével ahhoz, hogy elérjük annak túlsó végét. Azt a végét, ami tőlünk a legtávolabbra található. És ne higgye senki, hogy az a galaxis csöndes, dehogy! Ha belehallgatunk a rádiócsillagászati felvételekbe, valóságos csillag-dzsungel zaját hallhatjuk majd. Olyan szüntelen és erős zaj van a viszonylag „közeli” űrben, mint egy nagyvárosban déli tizenkettőkor. A sugárzások, a mágneses terek és kozmikus viharok, stb. olyan zajt keltenek szinte minden hullámhosszon, amit nehéz elviselni. Ez az egész galaxis is forog a tengelye körül, mint minden kozmikus képződmény. Röpke kétszázmillió földi esztendő alatt tesz meg egy fordulatot. Természetesen vele forog a Föld is. Így mi is száguldunk az űrben azért, hogy kétszázmillió év múlva ismét visszajussunk oda, ahol kétszázmillió földi évvel ezelőtt voltunk. Mondhatjuk, hogy mióta az ember nevű élőlény-szerűség megjelent a Földön, azóta a bolygónk ennek a galaktikus keringésnek alig egy százalékát tette csak meg!

Talán sajátos vigaszt jelenhet a nagy magány ellentételezése: van itt a „környéken” összesen még majdnem két tucat galaxis, amelyek viszonylag közel haladnak egymáshoz, ezért alkotnak egy kis csapatot. A tudósok ezt Lokális Csoportnak nevezik. Vannak benne „törpe galaxisok”. Nehogy azt higgyük, hogy az huszonegynéhány csillagot jelent – dehogy! Hiszen azokban a „lokális” galaxisokban is milliárd számra vannak csillagok… A csoportban van legalább ötszázmilliárd csillag, ami azért szintén nem kis szám…

Galaxisunk alakja a diszkoszhoz hasonló, ami elég gyakori megjelenítési formája a csillagoknak, világoknak az űrben. Ám ennek valójában nincs jelentősége, hiszen úgysem láttuk még a Tejutat kívülről, és jó ideig nem is tudunk tőle olyannyira eltávolodni, hogy a gigászi diszkosz látványát élvezhessük. De tudjuk, hogy így van, legyen ez elég egyelőre.

Bizonyára meglepi majd önöket, hogy az egyes galaxisok (tehát nem mindről van szó, hanem egyenként bármelyikről) több csillagot tartalmaznak, mint ahány emberi lény élt valaha a Földön…

Mellesleg talán néhányuknak nem mondok újat, ha közlöm: nem annyi a mi világunk sem, amennyit látunk belőle. Most nem a más ősrobbanásokból eddig keletkezett „Univerzumokra” gondolok, hanem csak a miénkre. Ebben nagyon sok minden van, amit nem látunk, ezek egyike az úgynevezett sötét anyag, ami a legújabb kutatások szerint a világegyetem összes anyagának tekintélyes részét teszi ki, egyes számítások szerint 84 százalékát, csak éppen nem érzékeljük, eddig még műszerekkel sem.

De van egy másik „láthatatlan világ” is. Azt mondják és írják a hozzáértők, hogy a mindenségnek az a része, amit optikai és rádiótávcsöveinkkel beláthatunk, mérhetünk, figyelemmel kísérhetünk, szintén csak egy jelentéktelenül kicsi része az egész anyagnak, amely az egykori ősrobbanásból származik. Azt állítják, hogy mire mi, emberek „felnőttünk” és megalkottuk ezeket a műszereket, a robbanástól kirepített anyagnak egy – talán jóval nagyobb, talán csak fele? – része már elszállt olyan messze, hogy azokat nem láthatjuk. Egyesek azt állítják, hogy az ősrobbanás a valóságban sokkal nagyobb erejű és hatású volt, mint ahogyan azt mi manapság feltételezzük, sokkal több anyagot sokkal gyorsabban indított útjára. Tehát szerintük csak mi hisszük, hogy az ősrobbanás kb. 15 milliárd évvel ezelőtt zajlott le (2020 végén a kozmológusok oda jutottak, hogy 13,7 milliárd év telt el azóta), mert csak ilyen korú régi maradványokat, égitesteket és egyéb formációkat, galaxisokat tapasztalunk, ha szétnézünk a műszereinkkel. De mi van akkor – kérdezik ezek a csillagászok –, ha mi itt és most már csak az egykori nagy robbanás szánalmas maradványait tanulmányozzuk? És az igazán sok anyag százféle formában már korábban elszállt olyan messzire, hogy ma már nem látszanak?

Hogy ezt megértsük, kis időre térjünk vissza a fényévekhez. Ismeretes, hogy a robbanáskor lendületet kapott milliárd és milliárd galaxis mind gyorsabban távolodik nem csupán a robbanási ponttól, hanem egymástól is. Nos, Alan Guth és társai azt állítják, hogy bármilyen hihetetlenül is hangzik, ezek a mind sebesebben szálló anyagdarabok egyszer mindenképpen elérik a fénysebességet, majd utána azt meg is haladják.

Csakugyan, miért ne szállhatnának annál is gyorsabban, ha a sebességük folyamatosan növekszik? Akkor az ember által megalkotott, vagy csak kitalált „törvény” vagy „szabály” nem lehet akadály! Bár Einstein „természetesen” kijelölt, majd elfogadott, sőt kollégáival és utódaival el is fogadtatott egy ilyen határt – azonban ennek ellentmondani látszik már a puszta logika is. Ha egy anyaghalmaz, legyen bármilyen tömegű is, repül az űrben, és nem lel akadályra (mert hát az elméletileg üres térben ugyan mi fékezné, mi akadályozná előrehaladását?), ráadásul egyre gyorsul, akkor elvileg elérheti a fénysebességet is. Guth és néhány logikusan gondolkodó hozzáértő, sőt még én is, aki nem vagyok szakértője a témának, csak igyekszem logikusan gondolkodni – szóval mi úgy véljük, hogy az anyag ilyen esetekben tovább gyorsul. Nehéz elképzelni, hogy minden atomjában van egy beépített fék, vagy valamilyen, az egész Világűrben figyelő és ható gravitációs (vagy másmilyen) erő, amely ilyenkor közbelépne. Vagyis ha ilyen erő nincs, akkor az anyag száll tovább immár jóval a fénysebesség fölött.

De miért is hoztam fel ezt? Mert arról volt szó harminc sorral feljebb, hogy világunknak vannak láthatatlan részei is. A szakemberek szerint tehát amire mi figyelni kezdtük az Univerzumot, vagy azt a részét, amiben magunk is élünk, addigra lehet, hogy az ősrobbanásból származó anyag nagy része már felgyorsult, és az összes lehetséges irányban elhagyta a még (általunk) látható galaxisokat, csillag-milliárdokat, egyáltalán ezt a „világot”. Azért nem látjuk őket, mert már túllépték a fénysebességet, ezért ide visszafelé már nem jöhet és nem is jön a fényük! A mi számunkra megszűntek létezni, és ez fordítva is igaz: mi is megszűntünk létezni az ő számukra. Ha azokon is elég későn alakultak ki az értelmes lények és azok szerveződései, a civilizációk, akkor ők mit sem sejtenek arról, hogy volt egy ősrobbanás, amiben sokkal, de sokkal több leendő világ vett részt, csakhogy azok elmaradtak valahol a távolban.

Ha egy autópályán robogunk, mondjuk 110 kilométeres (tehát viszonylag szerény…) sebességgel, és lehagyunk egy 80 kilométerrel haladó kamiont, értelemszerűen egy idő után a kamion a távolba veszik mögöttünk. Ha 130 kilométerrel hagytuk le, még hamarább szem elől tévesztjük, és nem is gondolunk rá többet. Nem foglalkozunk azzal, hogy vajon mi történt vele? Letért-e az autópályáról, nem is arra megy, amerre mi? Vagy összeütközött egy másikkal, felborult, kiégett, a sofőrje odaveszett? Vagy leparkolt egy benzinkút mellett, a sofőr megágyazott magának, és majd holnap reggel indul tovább? Ha mi továbbhaladunk a magunk jelentős sebességével, akkor a kamionnak még a létezése is elfelejtődik, kitörlődik az emlékezetünkből. Főleg akkor, ha hosszabb ideig haladva sok ilyet előzünk meg. Ők a múltba süllyednek, voltak, de már nincsenek.

Tehát ha az ilyen sebesen haladó galaxisokban is kifejlődtek más civilizációk (és miért ne fejlődhettek volna ki?), akkor azok, ha „hátranéznek”, nem látnak belőlünk semmit. Jó esetben csak sejtéseik lehetnek, és tudományos töprengések tárgya lehet az, hogy voltak-e lassabban haladók, később indulók és végleg lemaradók, vagy sem? Ahogyan mi sejtéseken alapuló teóriákat állítottunk fel róluk, akik már rég elrobogtak és mit sem tudnak rólunk – úgy bizony lehet, hogy néhány lángelme náluk is észrevesz jeleket, amelyekből arra következtetnek, hogy többen voltak még az ősrobbanáskor, de mert egy szűk számú, például éppen az őket éltető és szállító anyaghalmazok már elhagyták a fény sebességét is, hát úgy „vettek búcsút” a lemaradó csillag-milliárdoktól, hogy nem is tudtak a létezésükről.

Mellesleg érthető módon a táguló világegyetem rengeteg őrült elméletet, heves vitákat és fondorlatokat ébresztett eddig is. Meglepően sokan vannak még, akik ellenzik az egészet, addig a tudományos eredmények tekintélyes része már bizonyítottnak veszi a dolgot. Ma is vannak egészen neves csillagászok, akik évtizedek óta szenvedélyesen gyűjtik mindazokat az érveket, megfigyeléseket, elméleteket, amelyek szembemennek a tudományos forgalommal és állítják, hogy nem volt ősrobbanás, és ennek következményeképpen nincs is tágulás. Merész dolog ez. Majdnem olyan, mintha valaki ma nyilvánosan kiállna a „lapos föld” elmélete mellett.

Ugyan a „hivatalos” irányzat szerint a vöröseltolódás a csillagok színképében azt jelzi, hogy az az égitest jelentős sebességgel távolodik tőlünk. Csak az a baj, hogy ez az eltolódás nem egyforma, sok égitest esetében más és más. Mondhatnánk erre (mondják is az akadémikusok!), hogy azért van, mert a galaxisok nem egyforma sebességgel haladnak. Erre a másik oldal azzal érvel, hogy az ősrobbanás idején minden anyaghalmaz egyforma sebességet kapott, tehát egyazon sebességgel kéne távolodniuk. Az akadémikus oldal erre közli, hogy hiszen már száguldás közben, milliárd évek alatt álltak össze a gázfelhők ilyen-olyan sűrűségű és formájú égitestekké, azok csoportokba tömörültek a gravitáció okán, és mivel nem egyforma tömegűek, nem is repülhetnek mind ugyanazzal a sebességgel. (Itt mintegy mellékesen felmerül még egy dolog: a gravitáció. Mi az, és főleg: hogyan keletkezett? Ha előtte úgymond nem volt „semmi”, akkor honnan lett a tömegvonzás? Az vajon bele volt kódolva az anyagba, vagyis annak atomjaiba?)

Az úgynevezett sztenderd modell, vagyis a táguló világegyetem teóriájának ellenfelei találtak ugyan nyugtalanító jeleket, de ezeket azzal söpörték le az asztalról, hogy a kivételek igen kis számúak ahhoz, hogy érvként fogadják el őket…

Van persze egy „stacionárius” modell, vagyis az állandó, a gyakorlatilag mozdulatlan Univerzum-változat is. Ennek hívei is tagadják a tágulást, sőt valahogy úgy képzelik el, mintha a mi galaxisunk száz és százmilliárd csillaga állna mozdulatlanul, hasonlóan a többi százmilliárdszor százmilliárd másik galaxishoz és azok csillagaihoz… Lehet, hogy ez egy halálra ítélt állítás és nincs köze a valós helyzethez (amire nagy az esély), mert sok jel mutat az ellenkezőjére, az örök mozgásban lévő, sőt igen sebes anyagi részekre – de nem zárható ki teljesen. Persze e régi világkép védelmezői sem állíthatják ma már, hogy minden „áll”, és semmi sem mozog, de elvetik a többi teóriát, sőt felfedezést.

Az Univerzumhoz tartozik az Űr fogalma is. Amit mi, laikusok hajlamosak vagyunk egyszerűen semminek, ürességnek, üres térnek tekinteni, ám ez nem igaz. Nincs igazán üres tér, még ha egy köbkilométernyi űrben mindössze egyetlen atom kószál, már nem nevezhető üresnek. Később még említjük majd a Semmi filozófiáját, amiről úgy hírlik, hogy Kínában voltak és vannak követői. A buddhizmus egyáltalán nem tartja negatív dolognak a Semmit, sőt. Arrafelé úgy vélik, hogy a részecskék kapcsolata a vákuummal „élő üresség”, amelyben „a teremtés és a pusztulás örök ritmusa lüktet”…

Egy kínai bölcs, Csang-Ce szerint, ha az ember tudja, hogy a Nagy Üresség, azaz a Világűr telítve van csí-vel, akkor felismeri, hogy „nincs még egy olyan nagyszerű dolog, mint a Semmi”…

Valaha volt a klasszikus fizika, amely az üres térben mozgó elpusztíthatatlan részecskékre épült. Manapság viszont az, amit sokan „modern fizikának” is neveznek, többszörösen is újított. Nem csupán a részecske mint olyan fogalmának adott új értelmet, hanem az üres tér (a semmi) fogalmához is illesztett néhány megalapozott kérdőjelet. Jött Einstein és összekapcsolta a gravitációs erőteret a tér geometriai szerkezetével. Még később jött a  relativitáselmélet összekapcsolása a kvantumelmélettel, ebből lett a „kvantummező” fogalma. Erről most csak annyit, hogy „a szubatomi (vagyis az atomnál is kisebb) részecskék környezetében fellépő erőtér leírására alkalmas” – így mondják ezt a hozzáértők.

Az erőtér fogalmát kiterjesztették a gravitációs erőre is, amely szintén ott lapulhat éppenséggel a „Semmiben” is. A gravitációs erő mindig vonzás jellegű. Viszont ezzel ellentétben az elektromos tér lehet vonzó vagy taszító jellegű is. Mivel az anyagban pozitív és negatív töltések azonos arányban fordulnak elő, nagyobb távolságban ezek erőterei gyakorlatilag közömbösítik egymást. Ezért az elektromos erőterek hatótávolsága korlátozott. Viszont a gravitációs erőtér hatótávolsága korlátlan (vagy mai tudásunk szerint annak tűnik, teszem hozzá én).

A klasszikus mechanikában az Anyag és a Tér – ami nem más, mint a „Tele” és az „Üres” – két különböző fogalom volt, de ezen már túllépett a tudomány. Az Einstein-féle általános relativitáselmélet szerint az a két fogalom többé nem választható külön: arról szól, hogy „a gravitáció és az üres tér görbülete egy és ugyanaz, és ettől nem választható el a tömeg, amely a görbületet létrehozta”. (Úgy sejtem, nem mindent értenek ebből, ahogyan én sem teljesen, de ettől az még igaz lehet, sőt minden jel szerint éppenséggel igaz is.)

A tömeg azonban nem csak a térre képes hatni, nem csak azt befolyásolja, hanem… A többi tömeget is! Ezt remekül megfigyelhetjük földi viszonylatban, ahol az erős gravitáció miatt minden test, legyen bármilyen kicsi vagy nagy, a Föld középpontja felé „gravitál”, azaz, ha elengedjük, vagy leesik, avagy arrafelé zuhan. A tömegvonzás természetesen nagyobb tömegek esetében is érvényesül, vagyis a galaxisok között is működik, legyenek azok egymástól bármilyen távolságra – legfeljebb a távolsággal arányosan csökkenhet ez a hatás. Nem tagadható jelenlegi ismereteink szerint, hogy egy-egy test és az Univerzum összes többi tömege között kölcsönhatások állnak fenn, léteznek és hatnak egymásra.

Így megkockáztathatjuk azt a merésznek tűnő állítást is, hogy lakóhelyünkön, az Univerzumban az anyagi testek tehát nem önálló entitások, mivel tömegüknek csak a kölcsönhatáson keresztül van értelmük. Egy ismert csillagász megkockáztatta azt az állítást is: a térről és az anyagról szerzett mindennapos tapasztalataink gyökeresen megváltoznának, ha a távoli galaxisok megszűnnének létezni… Ez egy hatalmas állítás, merészen új megközelítése akár mindennapos létezésünknek is.

Ezt sokan az Univerzum alkotórészeinek „kölcsönös egymásba ágyazódásának” is nevezik. Minden hat mindenre.

És miközben olyan „nagy” dologról beszélünk, mint az Univerzum, addig ne feledkezzünk meg a legkisebb részecskéről sem. Ami gyakorlatilag nincs! Vannak még fizikusok, akik megállíthatatlanul kutatják, hogy melyik lehet a legkisebb része a Világegyetemnek, de mindig oda jutnak, hogy a legkisebbnek is vannak még alkotórészei, és így hatolnak le mind mélyebben a mikrokozmosz világába. Feltehető, hogy az Univerzum a mikro-irányban is végtelen, ahogyan a makró-irányban, a fizikai méreteit illetően is az. Ezek a kutatások talán soha nem érnek véget. Ma már mind több fizikus állítja, hogy igazi elemi részecske nem is létezik, mert a szubatomi részecskék tulajdonképpen nem is részecskék, hanem… események, energetikai folyamatok. Ezekben az energia összesűrűsödése tömegként manifesztálódik.
Ma már a még merészebb fizikusok azt is állítják, hogy nem is léteznek olyan alapvető entitások, mint az elemi részecske, vagy általános mező, sőt természeti alaptörvények sem! Mai dolgozatokban olvasható, hogy a természet kölcsönös függésben álló események dinamikus hálózata, amelynek nincs olyan kitüntetett részlete, amelyet alapvetőbbnek, fontosabbnak kellene vagy lehetne tartani, mint a többit.