Trent Dalton

A FIÚ,

AKI LENYELTE

A VILÁGEGYETEMET

Kossuth Kiadó

Tartalom

A FIÚ SZAVAKAT ÍR

A FIÚ SZIVÁRVÁNYT CSINÁL

A FIÚ KÖVETI A NYOMOKAT

A FIÚ LEVELET KAP

A FIÚ MEGÖLI A BIKÁT

A FIÚTÓL ELPÁRTOL A SZERENCSE

A FIÚ ELMENEKÜL

A FIÚ TALÁLKOZIK A LÁNNYAL

A FIÚ FELÉBRESZTI A SZÖRNYETEGET

A FIÚ ELVESZÍTI AZ EGYENSÚLYÁT

A FIÚ SEGÍTSÉGET KÉR

A FIÚ KETTÉVÁLASZTJA A TENGERT

A FIÚ ELLOPJA AZ ÓCEÁNT

A FIÚ URALJA AZ IDŐT

A FIÚNAK LÁTOMÁSA VAN

A FIÚ MEGCSÍPI A PÓKOT

A FIÚ SZORÍT A HURKON

A FIÚ MÉLYRE ÁS

A FIÚ ELMENEKÜL

A FIÚ LEGYŐZI A TENGERT

A FIÚ MEGHÓDÍTJA A HOLDAT

A FIÚ LENYELI A VILÁGEGYETEMET

A LÁNY MEGMENTI A FIÚT

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Anyának és Apának.

Joelnek, Bennek és Jesse-nek.

A FIÚ
SZAVAKAT ÍR

„A te véged egy halott kék tündérmadár.”

– Slim, láttad ezt?

– Mit?

– Semmit.

A te véged egy halott kék tündérmadár. Semmi kétség. A te.Véged. Semmi kétség. Egy. Halott. Kék. Tündérmadár.

* * *

Slim szélvédőjének repedése mintha egy magas, kar nélküli pálcikaembert formázna, amint a királyi család előtt hajlong. A repedés Slim szélvédőjén úgy néz ki, mint Slim. Az ablaktörlő a szivárvány színeiben pompázó, régi koszt egészen az én oldalamig, az utasülésig elkente. Slim szerint jó módszer arra, hogy emlékezzek az életem apró részleteire, ha a pillanatokat és a látottakat olyan dolgokhoz társítom, amelyeket magamnál hordok, vagy olyan dolgokhoz a mindennapi életemben, amelyeket gyakran látok, szagolok és megérintek. Testtel kapcsolatos dolgok, hálószobai dolgok, konyhai dolgok. Így minden részletre egyszerre két emlékeztetőm is lesz.

Így győzte le Slim Fekete Pétert. Így élte túl Slim a lyukat. Mindennek két jelentése volt, az egyik volt az itt, ahol akkor volt, a Boggo Úti Börtön 2. körletének D9-es cellájában, a másik pedig ott, a fejében és a szívében táguló határtalan, korlátlan univerzum. Az ittben nem volt semmi más, csak négy zöld betonfal, végtelen sötétség, és az ő magányos és mozdulatlan teste. Egy vasrudakból és acélhálóból készült fémágy, a falhoz hegesztve. Fogkefe és szövet börtönpapucs. De a csésze megsavanyodott tej, amelyet egy őr csúsztatott be hangtalanul a cellaajtó nyílásán, visszarepítette őt oda, Ferny Grove-ba, az 1930-as évekbe, amikor Brisbane mellett fejte a teheneket. Egy alkarján lévő sebhely egy fiúkori biciklitúra dimenziókapuja lett. A vállán lévő napfolt a Napfénypart strandjaihoz vezető féregjárat. Csak megdörzsölte a foltot, és már ott is termett. A D9-ből szökött fogoly. Csak tettette, hogy szabad, de sosem menekült, ami pont olyan jó volt, mint mielőtt a lyukba dobták volna, amikor ugyan tényleg szabad volt, mégis mindig menekült.

Hüvelykujjával végigsimította öklének körvonalait, és ezek elröpítették őt oda, az Aranypart hátországának dombjaihoz, a Springbrook-vízesésig, és a D9-es cella hideg acél ágykerete víz koptatta mészkősziklává változott, a börtönlyuk hideg betonpadlója mezítlábas lába alatt meleg nyári vízzé vált, amelybe belemárthatta a lábujjait, és megérintette kicserepesedett ajkát, ami arra emlékeztette, milyen érzés volt, amikor valami olyan puha és tökéletes, mint Irene ajka, amikor az ő ajkához tapadt, hogyan enyhítette fájdalmát és bűneit a csókjaival, hogyan mosta tisztára, ahogy a Springbrook vízesés mosta tisztára a fejére zúduló fehér vízzel.

Eléggé tartok attól, hogy Slim börtönfantáziái az enyémekké válnak. Irene azon a nedves és mohalepte smaragdzöld sziklán ül, meztelenül és szőkén, hátrahajtott fejjel nevet, mint Marilyn Monroe, nyugodt és erőteljes, bármelyik férfi univerzumának úrnője, az álmok őrzője, egy látomás ott, hogy meg lehessen maradni az ittben, hogy várjon még egy napot a becsempészett bökő bármikor használható pengéje.

– Felnőtt fejjel gondolkodtam – mondja gyakran Slim. Így győzte le a Fekete Pétert, a Boggo Úton lévő föld alatti magánzárkát. Tizennégy napra került abba a középkori lyukba a queenslandi nyári kánikula idején. Két héten keresztül egy fél vekni kenyeret adtak neki enni. Négy, talán öt pohár vizet kapott összesen.

Slim szerint a Boggo Úton a rabtársai fele egy héten belül meghalt volna a Fekete Péterben, mert a börtönök fele és a világ nagyvárosainak többsége tele van felnőtt, de gyermeki agyú férfiakkal. De felnőtt elmével egy felnőtt ember mindenhová eljuthat, ahová csak akar.

A Fekete Péterben egy lábtörlő méretű, szúrós kókuszrost szőnyegen aludt; a szőnyeg olyan hosszú volt, mint Slim sípcsontja. Slim elmondása szerint mindennap az oldalára feküdt a kókuszrost szőnyegen, a mellkasához húzta azt a hosszú lábszárát, lehunyta a szemét, és kinyitotta Irene hálószobájának ajtaját. Az ágyban bebújt Irene fehér lepedője alá, testét gyöngéden az övéhez szorította, jobb karját Irene csupasz, porcelánfehér hasára tette, és ott maradt tizennégy napig. „Összegömbölyödve, mint egy téli álmot alvó medve” – mondta. „Olyan otthonosan éreztem magam odalent a pokolban, hogy nem is volt kedvem kimászni belőle.”

Slim szerint felnőttelme van a gyermektestemben. Még csak tizenkét éves vagyok, de Slim szerint meg tudok birkózni a kemény történetekkel. Úgy gondolja, hogy hallanom kell az összes börtöntörténetet: férfiakról, akiket megerőszakoltak a börtönben, akik csomózott lepedővel kitörték a nyakukat, és azokról, akik éles fémdarabot nyeltek le azért, hogy felszakítsák a beleiket, és így garantált legyen az egyhetes nyaralásuk a napsütötte Royal Brisbane Kórházban. Szerintem néha túlzásba esik a részletekkel, a megerőszakolt segglyukakból kicsorduló vérrel és hasonlókkal. „Fény és árnyék, kölyök” – mondja Slim. „Nem menekülhetsz se a fény, se az árnyék elől.” Meg kell hallgatnom a betegségről és a halálról szóló történeteket, hogy megértsem Irene emlékeinek hatását. Slim azt mondja, hogy azért tudok megbirkózni a kemény történetekkel, mert a testem kora semmit sem számít a lelkem korához képest, amelyet fokozatosan szűkített valahová a hetvenes életévek eleje és a demencia közé. Néhány hónappal ezelőtt, ugyanebben az autóban ülve Slim azt mondta, hogy szívesen osztozna velem egy börtöncellán, mert figyelek, és emlékszem arra, amit hallottam. Végiggördült egy könnycsepp az arcomon, amikor ezt a hatalmas bókot kaptam tőle.

– Odabenn vigyázni kell a könnyekkel – mondta Slim.

Nem tudtam, hogy a börtöncellán vagy az emberi testen belülre gondol-e. Félig büszkeségből, félig szégyenemben sírtam, mert nem vagyok méltó, már ha „méltó” a megfelelő szó egy olyan fickóra, akivel meg lehet osztani egy börtöncellát.

– Bocsánat – kértem bocsánatot. Slim vállat vont.

– Van még több is ott, ahonnan ez jött – mondta.

A te véged egy halott kék tündérmadár. A te véged egy halott kék tündérmadár.

* * *

A bal hüvelykujjam körmének fehéres lunuláján keresztül emlékezni fogok Slim szélvédőjének szivárványos szennyeződésére, és amikor erre a fehéres félholdacskára nézek, örökké emlékezni fogok arra a napra, amikor Arthur ’Slim’ Halliday, minden idők leghíresebb börtönszökevénye, a csodálatos „Boggo Road Houdinije” megtanított engem – Eli Bellt, az öreg lélekkel és felnőttelmével rendelkező fiút, az első számú börtöncellatárs-jelöltet, a könnycseppekkel teli arcú fiút – arra, hogy kell vezetni a rozsdás, sötétkék Toyota Land Cruiserét.

Harminckét évvel ezelőtt, 1953 februárjában, a brisbane-i Legfelsőbb Bíróságon zajló hatnapos tárgyalás után egy Edwin James Droughton Stanley nevű bíró életfogytiglanra ítélte Slimet, amiért brutálisan agyonverte az Athol McCowan nevű taxisofőrt egy .45-ös Colt pisztollyal. Az újságok Slimet mindig „a taxisofőrgyilkosnak” nevezték.

Én a bébiszitteremnek nevezem.

– Kuplung – mondja Slim. Bal combja megfeszül, ahogy öreg, napbarnított, hétszázötven ránccal barázdált lábával, mert körülbelül hétszázötven éves, megnyomja a kuplungot. Slim öreg, napbarnított bal kezével mozgatja a váltókart. Sárgává, szürkévé, majd feketére hamvadó, kézzel sodort cigarettája lefittyedve lóg a szája sarkából. – Üresbe.

A szélvédő résén keresztül látom a bátyámat, Augustot. A barna téglakerítésünkön ül, és a jobb mutatóujjával kurzív betűkkel írja élete történetét, szavakat vésve a levegőbe.

A fiú a levegőbe ír.

A fiú úgy ír a levegőbe, ahogy régi szomszédom, Gene Crimmins szerint Mozart zongorázott, mintha minden egyes szónak az lenne a rendeltetése, hogy elérje a célját, becsomagolva, és egy olyan helyről küldve, amely túl van az ő saját nyüzsgő elméjén. Nem papíron és írótömbön vagy írógépen ír, hanem a levegőbe, a láthatatlan anyagba, abba a nagyszerű anyagba, amiben ugyan hiszünk, de a létezéséről talán nem is tudnánk, ha nem változna néha széllé, és nem fújna az arcunkba. Jegyzetek, reflexiók, naplóbejegyzések – mind a levegőbe írva, jobb mutatóujját kinyújtva, betűket és mondatokat formázva a semmibe, mintha mindezt ki akarná verni a fejéből; de arra is szüksége van, hogy a története eltűnjön a semmibe, folyamatosan belemártva az ujját egy örök, láthatatlan tintatartóba. A szavak nem érzik magukat otthonosan August belsejében. Mindig jobb kint, mint bent.

Bal kezében Leia hercegnőt tartja. Soha nem engedi el. Hat hete Slim elvitt Augustot és engem a Yatala autósmoziba, hogy megnézzük mindhárom Csillagok háborúja-filmet. A LandCruiser hátsó üléséről szívtuk magunkba azt a távoli galaxist, a fejünket felfújt boroszacskókon nyugtatva, amelyek egy régi, döglötthal-szagú rákcsapdán pihentek, amit Slim ott tartott egy horgászdobozzal meg egy régi petróleumlámpával együtt. Annyi csillag volt azon az éjszakán Délkelet-Queensland felett, hogy amikor a Millennium Falcon a mozivászon oldala felé repült, egy pillanatra azt hittem, hogy a saját csillagaink közé repül, és fénysebességgel egészen Sydney-ig suhan.

– Figyelsz? – mordult rám Slim.

– Igen.

Nem. Sohasem figyelek úgy, ahogy kellene. Mindig túl sokat gondolok Augustra. Anyára. Lyle-ra. Slim Buddy Holly-szemüvegére. A mély ráncokra Slim homlokán. Arra, hogy furcsán jár, amióta 1952-ben lábon lőtte magát. Arra, hogy van egy szerencseszeplője, mint nekem. Arra, hogy hitt nekem, amikor azt mondtam neki, hogy a szerencseszeplőmnek van valami ereje, hogy jelent nekem valamit, hogy amikor ideges vagy elveszett vagyok, vagy megijedek, az első ösztönöm az, hogy a jobb mutatóujjam középső ujjpercén lévő, mélybarna szeplőre nézzek. Attól jobban érzem magam. „Hülyeségnek hangzik, Slim” – mondtam. „Őrültségnek hangzik, Slim” – mondtam. De megmutatta nekem a saját szerencseszeplőjét, igazából majdnem anyajegyet, pontosan ott, ahol a dudor van a jobb csuklócsontján. Slim azt mondta, azt hitte, hogy rákos lehet, de ez az ő szerencseszeplője, és nem tudta rávenni magát, hogy kivágassa. A D9-ben, mondta, ez a szeplő szentté vált, mert egy szeplőre emlékeztette, ami Irene bal belső combján magasan volt, ami egyáltalán nem volt messze a legszentebb helytől, és biztosított arról, hogy egy nap én is megismerem majd ezt a ritka helyet egy nő belső combjának felső részén, és én is tudni fogom, mit érzett Marco Polo, amikor először futtatta végig selymen az ujjait.

Ez tetszett nekem, ezért elmeséltem Slimnek, hogy az én emlékezetem onnantól kezdődik, amikor négyévesen felfedeztem azt a szeplőt a mutatóujjamon egy barna ujjú, sárga ingben ülve egy hosszú, barna műbőr díványon. Ebben az emlékben szerepel egy bekapcsolt tévé. Lenézek a mutatóujjamra, meglátom a szeplőt, felnézek, jobbra fordítom a fejem, és egy arcot látok, amelyről azt hiszem, hogy Lyle-é, de lehet, hogy az apámé, bár valójában nem emlékszem apám arcára.

Tehát a szeplő mindig a tudatosságot jelképezi. Az én személyes ősrobbanásom. A dívány. A sárga és barna ing. És akkor megérkezem. Itt vagyok. Mondtam Slimnek, hogy a többit kérdésesnek tartom, hogy az a négy év, ami ehhez a pillanathoz vezetett, talán meg sem történt. Slim elmosolyodott, amikor ezt mondtam neki. Azt mondta, hogy az a szeplő a jobb mutatóujjam ujjpercén az otthonomat jelképezi.

* * *

Gyújtás.

– A kurva életbe, Szókratész, mit mondtam az előbb? – förmed rám Slim.

– Figyelj arra, hogy lenn legyen a lábad?

– Egyenesen rám néztél. Úgy tűnt, hogy figyelsz, de kurvára nem figyeltél. Nézted az arcom, nézted ezt, nézted azt, nézted amazt, de egy szót sem hallottál abból, amit mondtam.

Ez August hibája. Nem beszél. Képes beszélni, csak nem akar. Amióta az eszemet tudom, egy szót sem szólt. Se hozzám, se anyához, se Lyle-hoz, de még Slimhez sem. Elég jól kommunikál, a beszélgetés nagy részét megoldja úgy, hogy gyöngéden megérinti a karod, vagy nevetéssel, fejrázással. Elmondja, hogy mit érez, azzal, ahogy kinyitja a Vegemite-os üveget. El tudja mondani, hogy mennyire boldog, azzal, ahogy a vajat a kenyérre keni, vagy mennyire szomorú, azzal, ahogy a cipőfűzőjét köti.

Néha ülök vele szemben, és Super Breakoutot játszunk az Atarin, és olyan jól szórakozunk, hogy egy bizonyos pillanatban ránézek, és esküdni mernék, hogy mondani fog valamit. „Mondd ki – mondom neki. – Tudom, hogy akarod. Mondd ki!” Elmosolyodik, balra billenti a fejét, felhúzza a bal szemöldökét, a jobb kezével tesz egy íves mozdulatot, mintha egy láthatatlan hógömbön simítana végig, ezzel közli velem, hogy sajnálja. Eli, egy nap megtudod majd, hogy miért nem beszélek. Ez nem az a nap. Most pedig te következel, baszod.

Anya szerint August azóta nem beszél, amióta ő elszökött apámtól. August akkor hatéves volt. Azt mondja, az univerzum ellopta a fia szavait, amikor ő nem figyelt, amikor túlságosan el volt foglalva azokkal a dolgokkal, amiket majd elmesél nekem, ha idősebb leszek; hogy az univerzum ellopta a fiát, és lecserélte arra a rejtélyes, zseniális földönkívülire, akivel az elmúlt nyolc évben egy emeletes ágyon kellett osztoznom.

August osztályában időről időre akad egy-egy szerencsétlen fiú, aki kigúnyolja Augustot, és azt, hogy nem hajlandó beszélni. August reakciója mindig ugyanaz: odasétál az éppen soros különösen mocskos szájú iskolai rosszfiúhoz, aki önveszélyes módon tudatlan August rejtett pszichopata hajlamát és dühkitöréseit illetően, és – megáldva azzal, hogy képtelen megmagyarázni a tetteit – egyszerűen megtámadja a fiú makulátlan állkapcsát, orrát és bordáit a három, tizenhat ütésből álló bokszkombináció egyikével, amelyekre anyám párja, Lyle fáradhatatlanul tanított mindkettőnket a végtelen téli hétvégéken egy régi barna bőr bokszzsákkal az udvari fészerben. Lyle nem sok mindenben hisz, de abban igen, hogy egy törött orr képes megváltoztatni a körülményeket.

A tanárok általában August pártját fogják, mert kitűnő tanuló, hozzá hasonló ritkán fordul elő. Amikor a gyermekpszichológusok bekopogtatnak, Anya csak előveszi valamelyik tanárnő lelkendező beszámolóját arról, hogy minden osztály csak álmodhat egy olyan diákról, mint August, és miért lenne jó a queenslandi oktatási rendszernek, ha több olyan gyerek lenne, mint ő, aki teljesen néma.

Anya azt mondja, hogy öt-hat éves korában August órákig bámulta a tükröződő felületeket. Miközben én játék teherautókkal és kockákkal csörömpöltem a konyha padlóján, és Anya répatortát sütött, August Anya régi, kör alakú sminktükrébe bámult. Órákig ült pocsolyák mellett, és a tükörképét bámulta a vízben, de nem narcisztikusan. Anyának úgy tűnt, mintha felfedezni akart volna, mintha keresne valamit. Volt, hogy elmentem a hálószobánk ajtaja előtt, és láttam, hogy arcokat vág a régi, furnérborítású komód tetején levő tükörbe. „Megtaláltad már?” – kérdeztem tőle egyszer kilencéves koromban. Elfordult a tükörtől, kifejezéstelen arccal nézett rám, felső ajkának bal sarkát harapdálva, mintha azt akarná mondani, hogy van egy világ a krémszínű hálószobánk falain túl, amelyre nem is állok készen, és amelyben szükség sincs rám. De valahányszor láttam, hogy a tükörben nézi magát, mindig feltettem neki ugyanazt a kérdést: „Megtaláltad már?”

Mindig a holdat bámulta, a hálószobánk ablakából követte, amint elhaladt a házunk fölött. Ismerte a holdfény szögeit. Néha az éjszaka közepén kimászott az ablakon, kitekerte a slagot, és pizsamában a járdaszegélyhez vonszolta, ahol órákig ült, és némán folyatta a vizet az utcára. Ha jól eltalálta a szöget, akkor egy hatalmas tócsa megtelt a telihold ezüstös tükröződésével. „A holdmedence” – jelentettem ki grandiózusan egy hideg éjszakán. August felragyogott, jobb karjával átkarolta a vállam, és úgy bólintott, ahogyan Mozart bólogatott volna Gene Crimmins kedvenc operájának, a Don Giovanninak a végén. Letérdelt, és jobb mutatóujjával ezeket a szavakat írta tökéletes kurzív betűkkel a holdmedencére:

A fiú lenyeli az univerzumot.

August volt az, aki megtanított arra, hogy figyeljek a részletekre, arra, hogyan kell olvasni egy arcot, hogyan lehet a lehető legtöbb információt kinyerni a nem verbális nyelvből, még a szótlan dolgokból is, a szemünk előtt lévő bármely néma tárgyból, amelyek beszélnek hozzánk anélkül, hogy beszélnének hozzánk. August tanított meg arra, hogy nem kell mindig figyelni. Néha csak nézni kell.

* * *

A LandCruiser nagy csattanással beindul, én pedig fel-le pattogok a műbőr ülésen. Két rágógumi, amelyeket hét órán át cipeltem magammal, kicsúszik a rövidnadrágom zsebéből, és eltűnik az ülés habszivacsos üregében, amit Pat, Slim hűséges és most már néhai fehér keverékkutyája rendszeresen rágcsált Slim börtönévei után azokon az utakon, amelyeket gyakran tettek meg kettesben Brisbane-ből a Kilcoytól északra fekvő Jimnába.

Pat teljes neve Patch volt, de Slimnek ez már túl szájbarágósnak tűnt. Ő és a kutya rendszeresen jártak aranyat mosni Jimnába, egy titkos erdei patakmederben, amelyről Slim a mai napig úgy véli, hogy akkora aranylelőhely, amelytől még Salamon királynak is elkerekedne a szeme. Még most is, minden hónap első vasárnapján odamegy a régi aranymosó táljával. De azt mondja, hogy Pat nélkül már nem az igazi az aranymosás. Pat volt az, aki tudta, hogyan kell aranyat keresni. Nagyon jó volt a szimata. Slim szerint Pat epekedett az arany után, ő volt az első kutya a világon, aki aranylázban szenvedett. „Az aranykór. Ez ölte meg szegény Patet” – mondogatja.

Slim eltolja a váltókart.

– Óvatosan nyomd le a kuplungot! Először engedd ki a kuplungot. – Óvatosan gázt ad. – És pedánsan a pedálon.

A hatalmas LandCruiser három métert gurul a füves járdaszegély mellett, Slim lefékez, az autó párhuzamosan áll Augusttal, aki jobb mutatóujjával még mindig bőszen ír a levegőbe. Slim és én balra fordítjuk a fejünket, hogy figyeljük August nyilvánvaló kreativitáskitörését. Amikor befejezi egy teljes mondat írását, ujjával a levegőbe bök, mintha pontot akarna tenni a mondat végére. Kedvenc zöld pólóját viseli, rajta színes betűkkel a You Ain’t Seen Nothin’ Yet felirat. Barna haja úgy lett vágva, mintha a Beatles egyik tagja lenne. Lyle régi kék-sárga Parramatta Eels-szurkolói shortja van rajta, annak ellenére, hogy bár tizenhárom évéből legalább ötöt a Parramatta Eels meccseinek nézésével töltött a díványon Lyle-lal és velem, a legkevésbé sem érdekli a rögbiliga. A mi szeretett, titokzatos fiunk. A mi Mozartunk. August egy évvel idősebb nálam, bár valójában egy évvel idősebb mindenkinél. August egy évvel idősebb, mint a világegyetem.

Amikor befejezi az öt teljes mondat megírását, megnyalja a mutatóujja hegyét, mintha tintába mártana egy lúdtollat, majd újra összekapcsolódik azzal a misztikus erővel, amelyik a láthatatlan tollát láthatatlan szavak írására vezeti. Slim a kormányon pihenteti a karját, mélyet szippant a cigarettájából anélkül, hogy levenné a szemét Augustról.

– Most mit ír? – kérdi Slim.

August nem vesz tudomást arról, hogy őt bámuljuk, tekintete csak a betűket követi a személyes, kék égboltján. Talán számára ez egy végtelen vonalas papír, amelyre fejben ír, vagy talán látja a fekete bekezdéseket az égbolton. Az én szemszögemből ez tükörírás. El tudom olvasni, amit ír, ha a megfelelő szögből nézem, ha tisztán látom a betűket, és megfordítom őket a fejemben.

– Ugyanazt a mondatot írja, újra és újra.

– És mi a mondat?

A nap August válla fölött van, ettől úgy néz ki, mint egy fényes, fehér isten. A homlokomra csapok. Semmi kétség.

– A te véged egy halott kék tündérmadár.

August lefagy. Rám mered. Úgy néz ki, mint én, de egy továbbfejlesztett változatban, erősebb, szebb, minden sima az arcán – sima, mint az arc, amit akkor lát, amikor a holdmedencébe bámul.

Megismétlem:

– A te véged egy halott kék tündérmadár.