Lili Hayward

MACSKA A KARÁCSONYFA ALATT

A mű eredeti címe

The Cat of Yule Cottage

Copyright © 2016 by Lili Hayward

All rights reserved.

Hungarian translation © Fekete Katalin

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FEKETE KATALIN

ISBN 978 615 104 063 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító és belív nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

„Hiszen minden család kerülgette legalább

egyszer a forró kását!”

Részlet Christopher Smart: Jubilate Agno című

költeményének For I will consider my Cat Jeoffry

(A macskám, Jeoffry) című szakaszából

A ház neve: Enysyule.

Enysyule. Hosszasan ízlelgetem a szót, mint a kanálról csepegő mézet. Enysyule: szürke és zöld. Régi kövek. Régi fák. A zuzmótól okkersárga zsúptető. Egy apró rét, amelyen derékig ér a fű, és beborítja a napsütés, patak csordogál, friss vízfolyás keresi útját egészen a tengerig. A ház egyedül áll, egy mély völgy legmélyebb részén ez az egyetlen lakóhely. Mint amikor az ember valami becses kincset ölel a karjában.

Csikorog a talpam alatt a kővel kirakott út, a lapokat megtörte az idő. A fejem felett az egymás felé nyúló fák boltívet alkotnak. A lombkoronájuk immár szakadozik és feslik, ám így is megszűrik a talajra hulló fényt. Furcsa érzéssel tölt el, hogy egy táskával a hátamon és egy bőrönddel a kezemben gyalogolok bele a csendbe, míg a cipőm talpán a város mocskát lassan elfedi a vidéki út pora.

Az ösvény egészen a bejáratig vezet. Megállok a küszöb előtt, az elszórt madárcsicsergést hallgatom. Egyetlen pillanat vagy akár több perc is eltelhetett közben, amelyek itt mintha értelmüket is vesztenék: csupán évszakok és évszázadok léteznek, amelyeket cserjékben és kidőlt fákban mérnek. Még a kulcsom is ősöreg. Nehéz és masszív, a felületét számtalan zseb koptatta fényesre. Végül bedugom a zárba, és halk kattanással elfordul. Az ajtó másik oldalán egy teljesen új élet vár.

Nagy levegőt veszek, és kitárom az ajtót.

A lendület nyikorogva akad meg, ám a szemem csak a sötétséget érzékeli. A hónapok óta mozdulatlan levegő most kiárad, szinte beborít. Behunyom a szemem, és mélyet lélegzem. Az illatában ősöreg kő és hideg hamu, egykorvolt kenyérsütések emléke, a fagerendák édessége. És még valami, amit nem tudok nevén nevezni: fűszerek és örökzöldek meg hó illata, ám mielőtt a gondolat testet ölthetne az elmémben, már tova is szállt…

A szemem lassan hozzászokik a félhomályhoz. Egy hosszú, alacsony helyiség húzódik előttem, a végén hatalmas kandalló, amely feneketlen bendőként tátog a szoba végében. A padló kőlapjait rongyos szőnyegek fedik. A sarokban karosszék gubbaszt, a szövetét réges-rég elnyűtték. Nincs sok bútordarab: csak egy hosszú asztal, egy sötét kredenc, egy oldalára dőlt szék. A kezdetben érzett illat eltűnik, és lassan átveszi a helyét egy sor, kevésbé kellemes szag. Por és doh. Penész és rozsda, nyirkosság és rothadás. Idebent semmi sem mozdul. Kikukucskálok a házikó elé, át a kis rét felett. Semmi. Csak egy nem túl mély tálka a küszöb mellett, benne állott, zöldes víz.

Hagyom, hogy a bőröndöm nagy puffanással a földre essen.

Mit tettem?

Az ősi magyalfák árnyékában valami megmozdul. Egy szempár bukkan elő. Sárga, mint a faggyú, sárga, mint a kukorica. Ősöreg szempár, vad, mint a sasé, és most a kis ház felé fordul.

Végighúzom a lábfejem a padlón. A levegőbe porszemek emelkednek, a beszűrődő fényben kavarognak. Semmit sem segít a helyzeten az, hogy közelebbről megvizsgálok mindent. A gipszfalak omladoznak, és a füst bekormozta őket. A kőlapok töredezettek. A képen olyan festőinek tűnő, rombusz alakú ablaküvegtáblák mind hiányoznak, a helyüket rongyokkal tömködték be.

Ez mind az öregember hibája. Ha nem lett volna ott az ingatlanügynök irodájában, ha nem nyaggatott volna… Csak látni akartam ezt a helyet, megnézni, egyetlenegyszer. Azt gondoltam, az elég lesz. Az eszembe sem jutott, hogy rám támad egy mérges helybéli, aki feldühödött azon, hogy a nagynénje kis házát bérbe adják. Roscarrow-nak hívták. Mr. Roscarrow-nak. A képe leginkább egy vetőburgonyára hasonlított.

– Még ha a vén tyúk nem is hagyta rám a helyet – pufogott –, még ha nem is hagyta rám, nem engedem, hogy holmi városiak ide jöjjenek, és tönkretegyenek mindent, ami értékes. Önkényesen elfoglalják a múltunkat, aztán az év végére itt is hagyják üresen. Nem, ezt nem csinálhatják Enysyule-lal…

Az ügynök megpróbálta az én érdekeimet képviselni. Talán kínosan érezte magát amiatt, hogy ideutaztam a messzi Londonból, és aztán egy öregember tirádáját kell végighallgatnom. Közölte a férfival, hogy nem nyaralónak venném ki a házat, és hogy a nagynénje végrendeletében az a kitétel szerepelt, hogy kizárólag hosszú távra és állandó lakhelyként adható bérbe. Ám ez mit sem segített.

– Pletykafészek! – sziszegte. – Úgysem tudna ott élni. Én ismerem azt a helyet. Még egy éjszakát sem bírna ki ott.

Ekkor viszont bennem is elpattant egy húr. Mielőtt meggondolhattam volna magam, már közöltem is az ingatlanügynökkel, hogy kiveszem a házat. Azt hittem, hogy az öregember ráígér az ajánlatomra. Eszembe sem jutott az a lehetőség, hogy csak blöfföl és bajt kever. Mire az ügynök a „feltételekről” meg a „követelményekről” magyarázott, a döbbenettől megkukulva már csupán egyetértően bólogattam. Aztán adott nekem egy tollat, majd kezet ráztunk, és ezzel máris egy kis ház lakója lettem. Felnéztem a foltos plafonra, a koszos ablakokra, és kitekintettem a nyitott ajtón át a völgyre, amelyben lassan átvette az uralmat az est hidege. Egészen pontosan ennek a kis háznak a lakója lettem.

Nagyot nyögve felkelek a megereszkedett karosszékből, és nekilátok az alsó szint feltérképezésének. A hirdetés szerint a házikó bútorozott, ám egy új matracot és a tűzhelyhez való gázpalackot leszámítva ez csupán annyit jelent, hogy semmit sem vittek el innen. A polcokon könyvek sorakoznak, a falakról képek lógnak. A helyiségben a legnagyobb bútordarab kétségkívül a konyhaasztal. Hatalmas méretű és meglehetősen viharvert, az idő vasfoga rendesen nyomot hagyott rajta. Megérintek rajta egy mély rést. Vajon hány vacsorát költöttek el itt? Hány vég szövetet vágtak rajta, hány levelet írtak és hány lehorzsolt térdet ápoltak mellette?

Úgy tűnik, már amennyiben hihetek az ingatlanügynöknek, hogy én leszek az első idegen, aki a házikóban lakik. Az épület ötszáz éves múltjára visszatekintve a ház mindvégig csupán két család tulajdonában volt. Erre jöttem én, a csillogó szemű író a városból, aki még csak egy kertet sem gondozott soha, nemhogy egy egész völgyet!

Utat török egy kis helyiséghez, amely kamrának tűnik. Befőttesüvegek és konzervek sorakoznak a polcokon. A tartalma szinte mindnek valami halféle: apróbb és nagyobb szardínia meg tonhal. A hátsó sorokban megbúvik pár olyan üveg, amelyben valami sötét és ragadós dolog lapul. Megfordítom az egyiket. Az oldalán reszketeg kézírással felirat hirdeti: Szederbor, a dátum pedig két évvel ezelőtti.

Visszateszem az üveget, és hirtelen furcsa magány telepszik rám: egyedül vagyok ebben a mély völgyben, ahol csupán egy öregasszony életének a nyomai szegődnek társamul. Bárcsak beszélhetnék valakivel, akár csak egy percig, de itt nincs térerő, és még ha lenne is, ugyan kit hívnék fel? Az anyámat vagy a nővéremet? Már így is őrültnek tartanak, amiért ilyen messzire költöztem, és ami még ennél is rosszabb, hazudtam nekik a házról. Azt mondtam nekik, hogy megnéztem, mielőtt aláírtam volna a szerződést. Hosszasan lelkendeztem előttük a kandallóról meg a kertről, a csodás zsúptetőről meg a mindent körülvevő rétről, amelynek a mély békességében „annyira sokat tudok majd alkotni”. Ha tudnák, hogy egy évre kibéreltem a helyet azok után, hogy egyetlen, szemcsés fényképet láttam csupán róla. És ha ismernék a megállapodás szokatlan feltételeit… Ebbe jobb bele sem gondolni.

A mosogató feletti csapot néhol rozsda borítja, mint itt mindent. Óvatosan megnyitom. Pár pillanatig teljes csend honol. Aztán hirtelen mélyről jövő gurgulázás hangzik, és víz robban ki belőle kisebb lökésekben. Barna meg piszkos, de egy idő után egyenletessé válik a folyása és kitisztul. A jeges folyam alá tartom a kezem.

Felette a koszos ablak a kertre nyílik, mögötte az aprócska rét húzódik, és egészen az erdőig ellátni. Lehajtom a fejem, és hideg vizet fröcskölök a fáradt arcomra. Ahogy pislogok, meg mernék esküdni rá, hogy egy árnyalakot látok megmozdulni a szemem sarkából. Amikor azonban odafordulok, semmi sincs ott. Csak egy madár, mondom magamban, bár feláll a szőr a hátamon a gondolattól, hogy odakintről valaki – vagy valami – engem figyel.

A kis házban apró lábak zaja neszel, az alak körbejár, majd eltűnik a bejárat mellett burjánzó földiszederbokrokban. A tüskék nem sebzik meg, mint ahogy az utolsó, földig hajló, érett gyümölcsök sem ejtenek foltot a közöttük suhanó bundán. A réten a fű egyre hűvösebb. A denevérek mozgolódnak. A sötétség már nem jár messze.

Hagyom, hogy a porrongy a padlóra hulljon, és reménytelen tekintettel nézek körbe a szürkületben. Mintha bele sem kezdtem volna. A házat nyilvánvalóan okkal adták ki ilyen jutányos áron, de nem gondoltam volna, hogy az, hogy „látatlanban” kiveszem, végül ezt fogja jelenteni.

Minden egyes felületet vastagon beborít a por. Az ablakpárkányokat legyek és darazsak tetemei borítják, amelyek konfettiként szóródnak szerteszét, amikor hozzáérek a függönyökhöz. A magammal hozott tisztítószerek szánalmasan kevésnek bizonyulnak: egy flakon mosogatószer, egy szivacs, néhány papírtörlő. Mégis mit gondoltam, mire jutok ezekkel? Nem is gondolkodtál, az a baj – mondja egy hang az elmém legmélyéről –, mert azt képzelted, hogy tökéletes lesz.

Magamat megmakacsolva odalépek a nagy, sötét kredenchez, amely az egyik sarokban lapul. Még a takarítás is jobb annál, mint amikor mozdulatlanul állok, és hagyom, hogy a gondolataim összevissza cikázzanak. Végighúzom a porrongyot a polcokon, az ide-oda dőlő könyveken. A legtöbbjük bőrkötésű, a fedelük meghajlott a korral. Az ismerős címek felvidítanak, mintha régi barátokkal találkoznék az otthonomtól ily messze. Letörlöm a port néhány Dickens- és Hardy-kötetről, egy darabjaira hulló bibliáról és egy-két foszladozó kalendáriumról. Egy vékonyka, felirat nélküli könyv arra vár, hogy levegyem, és felnyissam a fedelét. Olyan, mint egy vázlatfüzet, az első oldalát cirkalmas aláírás díszíti:

Thomasina Roscarrow

A nyitott bejárati ajtóhoz közel hirtelen valami megmozdul, ijedtemben majdnem kiesik a könyv a kezemből. Csapkodó szárnyak, sötét árnyak. Közelebb lopódzom, hogy jobban lássam. Odakint lassan leszáll az éj, és denevérek repkednek meg szállnak alá a vörösben és galambszürkében úszó égen. A vékony visításuk mosolyt csal az arcomra. Visszamegyek a házba, a villanykapcsolót keresve. Van egy bumfordi és meglehetősen ódivatú kapcsoló a bejárati ajtó mellett. Megnyomom, ám semmi sem történik. Újra és újra megpróbálkozom vele. Egy pillanatra sem villan fel a fény.

Aggodalom szorítja össze a szívemet. Beletúrok a táskámba, a telefontöltőmet keresve. A fal mentén láttam egy konnektort. Olyan, mintha a hetvenes években készült volna, de bedugom a töltőmet, és bekapcsolom a végén lógó telefonomat, majd reménykedem.

Nincs szolgáltatás – jelenik meg a képernyőn. És nincs áram se. Ezt nem hiszem el! Gondolkodj!, mondom magamnak. Kell lennie valahol egy biztosítéktáblának. Már szinte alig pislákol odakint egy kis fény, és egyre több sötét árny áramlik be a kis házba odakintről, mint amikor a víz utat talál egy sziklás medencébe. Végül megtalálom a biztosítéktáblát a kamrában. Egy pók hull rám a törékeny műanyag dobozról, ám kivételesen túlságosan ideges vagyok ahhoz, hogy érdekeljen. Gyorsan lerázom, és felnyomom a biztosíték kapcsolóját.

Semmi eredmény.

Pánik lesz úrrá rajtam. Az elmúlt hónapok minden elnyomott érzelme egyszerre rohan meg, hogy leterítsen. Az ingatlanügynök ugyan adott egy telefonszámot vészhelyzet esetére, de nincs térerő. Kocsim sincs, amivel bemehetnék a faluba. És még ha biztosan tudnám is, hogy gyalog merre induljak – ráadásul fogalmam sincs –, nincs elemlámpám, és az éjszaka sötétje itt áthatolhatatlan. Nyoma sincs a városi éjszakának, amelyet az utcalámpák bevilágítanak, én pedig ehhez szoktam. A vidéki sötétség teljesen elnyeli az embert, miközben nyüzsögnek benne a különféle élőlények.

Szedd össze magad! Gyújts tüzet a kandallóban! Keress gyertyákat! A fény mindent jobbá tesz majd. Remegő kézzel nyitogatom a kamra tárolóinak az ajtaját meg a fiókokat, ám csak ragacsos evőeszközöket és maszatos tányérokat találok. Gyertya sehol. Felbotladozom a felső szintre, be a legnagyobb hálószobába, de alig látom, hová lépek. Egy nagy, sötét ágy terpeszkedik a helyiségben, rajta takaró sincs, csak egy faliszőnyeg lóg mellette a falon. Az ágy lábánál egy láda áll, de le van zárva.

Benyomom a másik hálószoba ajtaját is. Ezt valaki lomtárnak használta, pár doboz hever a padlón, meg egy törött lámpa. Túl sötét van ahhoz, hogy mindent jól megnézhessek, de nemsokára olyan sötét lesz, hogy egyáltalán nem fogok látni. Leszaladok a nyikorgó lépcsőkön. A kredenc fiókját alig tudom kihúzni. Valahogy mégis sikerül kirángatnom a helyéről, de ettől egy rakás könyv leesik a polcról.

Beletúrok a fiókba, a kezem papírt és műanyagot, spárgát és üveget ér, majd beleütközik valami hűvös és viaszos tárgyba. Megkönnyebbülésemben majdnem elsírom magam, amikor előhúzok egy gyertyát, majd utána még párat. A kandalló párkányán van egy doboz gyufa, és csendesen fohászkodom, hogy meggyulladjanak. Eszembe se jutott gyufát hozni magammal. Tiszta hülye vagyok, gondolom. Az idegességtől véletlenül eltöröm az első szálat, de a második gyönyörűen, fényesen ég. Hamarosan már meleg, aranyló fény tölti be a szoba sarkát. A gyertyát a kezemben tartom, mint egy talizmánt, egy szent ereklyét, amely megvéd a sötéttől.

„Ismerem azt a helyet – sejlik fel gondolataimban az öregember hangja. – Egy éjszakát sem bírna ki ott.”

Rádöbbenek, hogy remegek, nemcsak a hidegtől, hanem a félelemtől is. A bejárati ajtó még mindig tárva-nyitva áll. Gyorsan odalépek, és becsapom, majd ráfordítom a kulcsot. Bármi leselkedjék is odakint, ide be nem jut. Ki fogom bírni ezt az éjszakát, egyes-egyedül. Ebbe a gondolatba kapaszkodom, hátha felmelegíti a bensőmet egy kicsit a felháborodás.

Az első pár tűzgyújtó próbálkozásom hamvába hull, szinte belefulladok a füstbe, de végül lángra kap a gyújtós, majd egy fahasáb is, és tűznyelvek táncolnak körülötte. Győzedelmes érzéssel ereszkedem a sarkamra a kandalló előtt. Odakint már teljes a sötétség. Behúzom a dohos függönyöket, és közben megpillantok valamit, ami az ablaküveg mögött settenkedik, árny az árnyak között. Újabb hasábot dobok a tűzre, hadd égjen még vadabbul, még fényesebben.

Nem lépek ki a tűz alkotta kör biztonságából. Ma este semmiképp sem. Ehelyett odahúzom a kandalló mellé az öreg karosszéket, előveszem a hálózsákomat, és magam köré tekerem. Megpróbálok olvasni egy kicsit, és igyekszem az égő fa halk pattogására összpontosítani. Hátha az elnyomja a kis ház recsegését-ropogását, vagy a bagoly magányos huhogását, amely az éjszaka szellemeként kísért.

Idővel feladom. Megfogom az egyik gyertyát. A láng inog a kezemben, ahogy a kamra felé lépdelek. A kandallótól távolabb a kőlapok hidegek és nyirkosak. Szánt- szándékkal nem nézek ki az ablakon, helyette felkapom az egyik üveget, amelyet már korábban kiszúrtam, és visszasietek a fénykörömbe.

A folyadék rubinvörösen csillog, amikor a tűz felé tartom. Letekerem a kupakját, és óvatosan belekortyolok. Édes íz árad szét a számban. Behunyom a szemem, és szederbokrok aromáját érzem, a napfényét, amely megcsillan a gyümölcsön. Lassan újra belekóstolok a szederborba, és közben az az idős asszony jár a fejemben, aki készítette. Vajon olyan bérlő vagyok, akire a végrendelete írásakor gondolt, vagy csalódottan venné tudomásul, hogy én üldögélek a házában? A bor és a tűz jótékony hatásának köszönhetően végre elálmosodom, és lassan elszenderülök.

Ám a pihenés nem tart sokáig. Egy zaj riaszt fel, és hirtelen teljesen éberen bámulok a sötétségbe, minden neszre fülelek. A hang a bejárati ajtó felől jön: karmok kaparásznak, tapogatóznak a fadeszkákon, valami be akar jutni a házba. Az elmémbe számtalan mítosz és legenda emléke rohan elveszett lelkekről, a sátán és a tündérek kutyáiról, azokról az elátkozott szellemekről, amelyek örök életükre éjszakai bolyongásra lettek kárhoztatva… Túlságosan félek ahhoz, hogy kinyissam az ajtót és kinézzek, a rémülettől csak annyira vagyok képes, hogy a fejemre húzzam a hálózsákot, befogjam a fülemet, és várjam, hátha abbamarad a zaj.

Minden bizonnyal így aludtam el, a hálózsákom alatt kucorogva, mint egy gyerek, mert álmot látok. Nem egy helyről vagy emberekről, hanem egy dalról. Eltölti az elmémet, olyan szép lassan, mint ahogy az alkonyat leereszkedik, és olyan mélyen, mint a földben megbúvó érc. Nincs szövege, amelyet elismételhetnék, nincs dallama, amelyet eldúdolhatnék. És mégis, valahogy ösztönösen tudom, mit jelent.

Olyan dal ez, amely a téllel kezdődik. Hallom a hó suttogását, a fagy kuncogását, ahogy végigkúszik a földön. Hallom, ahogy a fű ropog a léptek alatt, és a víz sóhajt a befagyott patakban. Érzem, hogy a vérem lassabban áramlik, az ereimben jéggé dermed, és amikor már azt hiszem, halálra fagyok, valami megváltozik. A hideg visszahúzódik, és minden elolvad, teret adva a tavasznak.

Mennydörögve ver most egyszerre számtalan szív, ahogy ezernyi újszülött élet szökken szárba. Hallom, amint a sötétség halk lábakon követi őket, arra várva, hogy támadhasson, fékezhetetlenül, mint a dagály. Ám hallom azt is, ahogy ugyanezek a mancsok szökkennek, és átugranak a nyárba, hogy elkapják a nap sugarait. Hallom a bogyókat és a madarakat és a virágokat, amelyek megillatosítják a rövid, izgatott éjjeleket.

Ezután hallom, ahogy ez az érett lét túlcsordul, és őszbe hanyatlik. A dal lelassul, hajnali ködbe vész, hosszú, sötét éjszakákba, az év vége felé haladva. Hallom, ahogy a fák levelei száradnak, és a mindenszentek lángolását. Most a vadászok kürtje szól, a lovasok átrobognak az égen, az elmúlt évet üldözve. A lázas lélek éjét hallom, amikor a világ rendje felbomlik.

A dal eléri a csúcspontját, és rádöbbenek, hogy mindaz, amit eddig hallottam, ide vezetett. A dallam elhalkul, mint a csendesen hulló hó, elér a karácsony ünnepéhez. Az éjhez, amikor a régi és az új összeér a kandalló tüzében, amikor az idő egyszerre a múlt, a jelen és a jövő. Ilyenkor minden gyűlölködés az enyészeté lesz, és a szívet egyetlen elsuttogott szó meggyógyítja. Ekkor rádöbbenek, hogy a gyönyörűségtől már folynak a könnyeim, és az énekes felé nyújtom a kezem…

Felébredek, a kezem továbbra is kinyújtva tartom. Igyekszem felidézni a dalt, a dallamot, de minden egyes lélegzetvételemmel egyre inkább elszállnak a hangjegyek, darabokra hullanak. Egy pillanatra úgy tűnik, mintha a kis házat megtöltené a frissen vágott lomb illata. Aztán ez is elillan.

Odakint, a sötétben, egy hang hallatszik, és reménykedve fülelek. Ám ez nem a szavakkal le sem írható gyönyörűségű dal, hanem csupán egy macska, amely a holdra nyávog panaszosan.

A dal egész éjjel szól. Több ezer éve éneklik már, minden évszak kezdetén, és még legalább ezer évig fogják. Egy ősi dal, mindig és sosem ugyanolyan. Addig tart, mígnem az ég elszürkül, és a hideg elől el nem menekülő madarak elkezdik óvatos reggeli köszöntésüket. Az énekes fülel. A nő alszik.

Kinyitom a szemem. Lágy fény szűrődik be a függönyökön át, és odakintről madárdalt hallok, amely az egész völgyben visszhangzik. Reggel van. Túléltem. Eddigi létem leghosszabb éjszakáján vagyok túl.

Elgyötörve és elmacskásodott végtagokkal kimászom a karosszékből. A tűz már szinte teljesen kialudt, csak némi parázs világlik a vastag hamuszőnyeg alól. Muszáj több fát szereznem. És meg kell találnom a kinti mellékhelyiséget. Dideregve veszem fel a cipőmet. Körülöttem mindenfelé az álmatlan éjszakám bizonyítékai hevernek: a kredenc kihúzott fiókjai, a leégett gyertyák, a polcról levert könyvek. A nappali fényben az egész olyan hihetetlennek tűnik. Mégsem feledhetem a szívem rettegését, sem a dalt, amely megtöltötte az álmaimat.

Kinyitom a bejárati ajtót. Odakint egy tökéletes őszi reggel fogad. Ködbe borult a völgy, a fák levelei narancssárgán és aranylón ragyognak az ágakon. Nagyot lélegzem a hűs levegőből, és újra remény tölt el. Ahogy rálépek az ösvényre, valami megmozdul a faágak között: egy árny, amely túl nagy ahhoz, hogy madár lehessen. Érzem, hogy valaki figyel.

– Gyere elő! – kiáltom, a hangom ereje átvágja a nyugodt erdőt. – Tudom, hogy itt vagy.

És valóban: válaszként falevelek zörögnek, és egy hatalmas, sötét alak ugrik elém a kerti ösvényre. A hideg ellen felborzolt bundája fekete, mint a szén, benne falevelek és ágacskák. A városban odaléptem volna hozzá, és halkan hívogattam volna magamhoz, kinyújtva a kezemet, hogy hátha megsimogathatom. De itt nem teszem. Nem lenne helyes. A macska felnéz, és egy pillanatra megdermedek a szempár láttán: sárga, mint a faggyú, sárga, mint a kukorica.

– Á, szóval te vagy az a macska, amelyik itt él, igaz? – kérdezem kényszeredetten, és azon morfondírozok, miért érzem magam ettől ilyen furán.

Az állat egykedvűen ásít egyet, és nyalogatni kezdi a mancsát.

– Gondolom, te voltál az tegnap este, aki az ajtót kaparászta – folytatom –, aztán meg órákig a tetőn nyivákolt, amikor én aludni próbáltam.

Ez mintha untatná a macskát. A farkát ide-oda dobálja az ösvényen, és a másik irányba néz.

– Ide hallgass, ha együtt akarunk élni itt, akkor egy-két dologban meg kell állapodnunk, jó? – kérem tőle jogosan. – Nem ébreszthetsz fel az éjszaka közepén, nem nyávoghatsz és nem kaparászhatod az ajtót. Ha be akarsz jönni, akkor még azelőtt szólj, hogy lefeküdnék aludni.

A macska feláll, és elvonul a rét felé, a farkát gőgösen felemelve.

– Egyetlen napot töltök egyedül – motyogom, miközben az árnyékszék felé trappolok –, és máris őrült macskás nő lettem.

Mindent megteszek, hogy a kinézetemet valahogy normálissá varázsoljam, habár a bojler – természetesen – nem működik, így csak hideg víz áll a rendelkezésemre. Tegnap, amikor átadta a kulcsokat, az ingatlanügynök Mrs. Welwyn meghívott, hogy a vasárnapi ebédet költsük el együtt a helyi pubban. Hogy ezzel is üdvözöljenek a helyi közösség új tagjaként, mondta, nyilván azért, hogy Mr. Roscarrow ellenséges viselkedését tompítsa.

Gyönyörű napunk van, ideális a sétára. Az őszi színek aranylón izzanak, a tél már csupán egy lélegzetvételnyi távolságra van. A kis ház ajtaja előtti lépcsőn üldögélek, és kiterítek egy térképet az ölemben. Akkor találtam, amikor a kredencre pakoltam vissza a könyveket. Kézzel rajzolták, a jóég tudja, milyen régi. A papírja már sárgul, és a bőr, amelyre rákasírozták, megpuhult az eltelt idő során. Enysyule – hirdeti a felirat a tetején. Végignézem a rajzot, és hitetlenkedve rázom a fejem. A völgy meredek oldalán felfelé húzódva öt és fél hektárnyi erdőség veszi körbe a kis házat. A térkép egy utat jelöl a keleti részen, ahol egy Lanford feliratú nyíl mutat a falu felé. Mellette, a völgy határához egy kört rajzoltak, rajta egy szó: Perranstone.

Odasétálok, ahol a térkép szerint az ösvénynek kezdődnie kellene, a rét szélén. A harmatos fűben észreveszek valamit, ami egy kockakőre hasonlít: egy évszázadokkal ezelőtt itt húzódó út maradványa. Habozok. Szinte teljesen benőtte a fű meg a csalán. Talán inkább a hosszabb utat kellene választanom, amely a dombra felkanyarodva kivezet az autóútra. A vállam felett visszanézek, mert olyan érzésem van, mintha valaki figyelne. A macska biztosan errefelé lézeng. Egyelőre minden barátkozási kísérletemet merev elutasítással fogadta. Találtam egy tonhalkonzervet a kamrában, a tartalmát pedig kitettem neki, és kiöntöttem a tálkából a nyálkás, zöld vizet, majd frisset töltöttem bele. Ám egyiket sem méltatta figyelemre. Később láttam, ahogy egy halott molylepkét eszik. Egy pillanatra felvillan valami fekete a nádtetőn. Odakapom a tekintetemet. A macska odafent üldögél, napozik, és elítélőn néz rám.

Összehajtom a térképet, és mély levegőt veszek, majd elindulok az ösvényen. A bozótosban hemzsegnek a bogarak, és többször is borzongva söpröm le a kéretlen látogatókat a karomról. Egy-két perc elteltével a sűrű aljnövényzet ritkulni kezd kissé, és kitisztul a tér. A macskakövek kivezetnek a saras és mohás területről, az út immár lefelé tart, egyenesen bele a patakba. Egy gázló! – ismerem fel. Áttrappolok rajta, és közben elképzelem, milyen lehetett ez a hely évszázadokkal ezelőtt.

A lábam szinte magától követi az ösvényt, még akkor is, amikor eltűnik a fák gyökerei alatt, vagy egy időre nyoma vész, és csupán itt-ott bukkan elő pár macskakő. A gondolataimba feledkezve már csak akkor veszem észre a tisztást, amikor odaérek. Megpillantva megdermedek, és elakad a lélegzetem.

Egy hatalmas kő áll a magyalliget közepén. A faágak olyan vastagok, mintha összefonódtak volna, szinte áthatolhatatlan falat alkotva, amelyet csupán egy-egy nyílás bont meg a liget két végén. A magyalbokrok ősöregek lehetnek, néhol csaknem elérik a tízméteres magasságot, a fényes, zöld leveleik között sűrű árnyak bujkálnak. Ám a kő még a fáknál is öregebbnek tűnik, az idő vasfoga már kikezdte, moha- és zuzmóköpeny takarja. Embermagasságú, és olyan széles, mintha kitárnám a karomat, a közepén pedig egy kerek nyílás fúrja át.

Libabőrös leszek. Mi a csuda ez? Előveszem a térképet. Rajta, a völgy szélén ott díszeleg egy tintával rajzolt kör, felette a szó: Perranstone. Ez a furcsa, ősöreg dolog jelzi Enysyule szélét. Próbálom figyelmen kívül hagyni a szívemet összeszorító aggodalmat, és óvatosan belépek a tisztásra.

Azonnal megszédülök, mintha túlságosan gyorsan álltam volna fel. A látásom elhomályosul, a fülem csengeni kezd, és egy pillanatra minden elsötétül. Viharverte ágak recsegését hallom, és verdeső szárnyakat, egy ló nyerítését meg egy nő sikolyát…

Pislogok egyet, és mindez eltűnik. A völgy ugyanolyan, mint előtte, tele távoli madárdallal és őszi napfénnyel. Tekintetem a kőre szegezem, ám nem látok mást, csupán egy ősöreg követ, amely csendben áll egy tisztás közepén. Most már észreveszem, hogy a macskaköves út folytatódik a másik oldalon, és továbbkanyarog az erdőben. Miért nem említette Mrs. Welwyn ezt a helyet nekem? Számomra fontos információnak tűnik, ha az ember hátsó kertjében egy ősi monolit áll, már ha egyáltalán ez a kő az. Bár ő talán úgy vélte, semmi jelentősége. Vagy nem is tudja, hogy itt van… Én sem tudtam volna e nélkül a térkép nélkül.

A tisztás szélén haladok tovább, távolságot tartva a kőtől. Abban a pillanatban, hogy kiteszem a lábam a magyalligetből – vagyis elhagyom Enysyule területét –, valami megváltozik. Olyan érzés, mintha az idő felgyorsulna körülöttem, és magával hozná a modern kori világot. Hirtelen már hallom egy repülőgép zúgását, megcsap a szántóról érkező trágyaszag, és fülembe kúszik egy kutya ugatása valahonnan a közelből.

Pontosabban egészen közelről, és az ugatás egyre hangosabb, egyre lelkesebb. Felpillantok, amikor az aljnövényzetből levelek repülnek fel, és egy kutya rohan felém, őrületes hangzavart keltve. Ösztönösen hátrálok, amíg a lépteim visszavezetnek a tisztásra.

A kutya abban a másodpercben megáll. Valami collie-féle lehet, a füle hegyesen mered felfelé, a pofája nyitva, és barna szeme feszült figyelemmel bámul rám. Az állat egyet vakkant, és a farát lejjebb ereszti, mintha ugrani készülne, ám meggondolja magát, és félig morogva, félig nyüszítve mászkál fel-alá ott, ahol a tisztás és az erdő találkozik.

– Maggie? – visszhangzik egy férfi hangja a fatörzsek közül. – Maggie!

Egy alak bukkan fel a fák takarásából. Zöld kabátot visel meg szövetsapkát, a vállára puskát vetett. Hangtalanul felnyögök. Ebből még baj lehet. A férfi megáll, amint megpillant. A szabad kezében egy fácántetem lóg.

– Segíthetek? – kérdezi tőlem. A kiejtése arisztokratikus.

– Csak a faluba sétálok épp – válaszolok, és érzem, hogy az arcom lángolni kezd. – Vagyis sétáltam. De úgy tűnik, hogy a kutyájának más elképzelései vannak.

– Hát – közelít a férfi, a lába alatt ropognak a száraz levelek –, ez valószínűleg azért van, mert éppen birtokháborítást követ el. Ez magánterület. Mit keres errefelé?

– Ez nem magánterület – vágok vissza. – Vagyis az, de az enyém. Vagy valami olyasmi.

Erre a férfi elneveti magát, és hátrébb tolja a sapkáját a fején. Fiatal, talán még nálam is fiatalabb, és kócos, szőke haja van, szürke szeme, az álla borostás.

– Ebben az esetben elnézését kérem. – A mosolya ragadós. – Azt hittem, valami önjelölt történész, aki engedély nélkül kutakodik errefelé.

– Nem. Itt lakom. Tegnap óta.

A férfi szeme elkerekedik.

– Ó, szóval maga a hírhedt Miss Pike! – A hóna alá kapja a fácánt, és kezet nyújt. – Nagyon örülök, hogy megismerhetem. Alexander vagyok.

– Én… – Ösztönösen megrázom a kezét, amikor beugrik, mit is mondott. – Hogy érti azt, hogy „hírhedt”?

– Lanford kis falu, Miss Pike. Ön pedig már felkavarta az állóvizet.

Elengedi a kezemet. Hideg levegő éri a tenyeremet.

– Nem értem, mivel – ellenkezem. – Nem is találkoztam még senkivel.

– Pont elég, hogy nem idevalósi – magyarázza vigyorogva. – Akárhogy is, velem már találkozott. – Hátrébb lép, és jól megnéz magának. Hirtelen rádöbbenek, hogy alig fésülködtem, és a hajam mindenfelé göndörödik, az arcom pedig a kialvatlanság nyomait hordozza magán. – Be kell vallanom, egyáltalán nem olyan, mint amilyenre számítottam.

– Ezt mégis hogy érti? – Valamiért védekezésre kényszerülök, és mélyen zsebre vágom a kezemet.

– Hát, én úgy hallottam, hogy magácska csak úgy bevonult a faluba, és lefizette az ingatlanügynökséget, hogy magának adja ki a helyet, mindent letarolt az érzéketlen viselkedésével… – Ekkor nyilván feltűnt neki az arcomra kiülő döbbenet, mert elhallgat és bűnbánón néz. – De ez csak buta szóbeszéd – szabadkozik. – Amint meglátják önt, tudni fogják, hogy ez az egész nem igaz.

– Nagyon remélem – mondom, és igyekszem mosolyt erőltetni az arcomra. – Valójában épp a pubba tartok, hogy találkozzam pár emberrel. Vagyis hát oda tartottam… – Azzal nyomatékosan a kutyára pillantok, ami azóta is a fák gyökereit szaglássza nagy lelkesen.

A férfi nagy nevetésben tör ki.

– Ja igen, ne haragudjon, Maggie valamiért nem nagyon szíveli azt a nagy kősziklát. – Az állával a tisztás közepén álló lyukas kő felé bök. – Bár az állatok állítólag megéreznek ezt-azt, igaz?

Visszagondolok a fekete macskára, ami a tetőről bámult rám, és végignyávogta az éjjelt, a hangja egybefonódott az álmaimmal…

– Nem tudom, hogy ebbe bele merek-e gondolni – motyogom.

– Én sem – Alexander a vállára igazítja a puskáját. – Irányba állítsam a falu felé? Én is pont arra megyek.

Aznap immár másodszorra átlépem Enysyule határát.

– Ezek szerint ön idevalósi? – kérdezem, miközben sétálunk. A napfény átszűrődik a fák közt, a levelek lassan a földre peregnek, mint a levegőt átszelő arany pelyhek.

– Bizony – int a férfi, kezében a fácánnal. – Tősgyökeres lanfordi vagyok. A családom már ősidők óta itt él.

– Úgy tűnik, mindenki így van ezzel, rajtam kívül. – Egy falevél letáncol az ágról, és meglegyinti az arcomat. Elkapom, és nézem az élénksárga színét a a bőröm színéhez képest, amely sötétebb, mint Alexanderé. – Erre nem is gondoltam eddig.

– Ne aggódjon, idővel megkedvelik majd. Mármint az öreg Roscarrow nem biztos, de az egy utolsó gennyláda. Mindig van valami baja. Most éppen a kis ház az. Nemsokára talál valami mást, amin sopánkodhat, és abbahagyja… – Ekkor gyorsan elhallgat.

– Roscarrow – vonom össze a szemöldököm. – Őt ismerem, mert ott volt az ingatlanirodában is. Mit fog abbahagyni?

– Semmi, az egész röhejes, ne is foglalkozzon vele!

– Kérem, mondja el!

A férfi elvörösödik.

– Fogadást kötött pár másik helyivel – nyögi ki végül, és zavarában a fácán karmát piszkálgatja. – Arról, hogy maga meddig húzza itt. Mindenfélét kitalált, hogy mivel tudná elüldözni innen.

A döbbenettől egy pillanatra megkukulok. Tudom, hogy nem szabadna meglepődnöm ezen, és hogy számítanom kellett volna erre a reakcióra, mégis… Egy dolog feltételezni az ellenséges hozzáállást, és más bizonyítékot találni rá.

– Miss Pike? – szólít meg Alexander. – Jól van? Ne haragudjon, nem kellett volna megemlítenem.

– Jól vagyok. – Megpróbálom legyűrni a haragomat. Majd később foglalkozom ezzel az egésszel. Most az a legfontosabb, hogy barátokat szerezzek. – És ne hívjon Miss Pike-nak! – kérem mosolyogva. – Tegeződjünk, ha lehet. Jessnek hívnak. Vagyis hát Jessamine-nek, de csak az édesanyám használja a teljes nevemet.

– Jessamine – ismétli. – Gyönyörűen hangzik.

Észreveszem, ahogy oldalra pillantva vizslat, miközben sétálunk.

– Bizonyára valakivel együtt költöztél ide, igaz? A pasiddal vagy az élettársaddal esetleg…

– Nem – felelem egy kidőlt fát átugorva. – Teljesen egyedül jöttem.

– És van valakid Londonban?

Előttünk Maggie szaladgál az avarban, és próbálja elkapdosni a hulló leveleket. Felkapok egy botot, hogy eldobjam neki.

– A családom ott él. Ezt leszámítva senkim sincs. Csak valaki, akivel a legszívesebben soha többé nem találkoznék.

– Ó, hát, sajnálom.

Maggie félbeszakít bennünket, és mindketten nevetésben törünk ki, amikor a kutya egy kisebb fát próbál az ösvényre ráncigálni. Előttünk az erdő egyre jobban ritkul, az ösvény elkanyarodik, és hirtelen felsejlik egy zöld víztükör. Egy folyó vagy egy torkolat, első pillantásra nem tudom eldönteni. A folyam közepén csónakok lebegnek, és egy közeledő motorcsónak hangja hallatszik, jól kivehetően pöfög felénk. A fák egészen a folyópartig nőnek, mintha azért versengenének, hogy ki tudja jobban megnézni a visszatükröződését a vízben.

– Ez Lanford – mondja Alexander, amikor megáll mellettem. – Csak menj tovább a folyóparton, aztán sétálj át a patak feletti hídon, és ott is vagy. A pubot gond nélkül megtalálod. Lamb a neve.

Nem is válaszolok, mert próbálom felfogni, amit látok. Valahol a hátunk mögött van Enysyule. Most először rádöbbenek, hogy valóban mennyire eldugott: egy mélyzöld hajtás a mélyzöld dombok közt. Visszafordulok, de persze nyomát sem látom semerre. Ehelyett megpillantom a napfény csillogását íves üvegablakokon és egy torony tetejét, amelyik kikukucskál a fák közül.

– Mi az a hely? – kérdezem, arra mutatva.

– Ó, semmi, az csak a nagy ház – válaszolja Alexander csak úgy mellékesen. – És van valami terved péntekre?

– Tessék? – kérdezek vissza, és érzem, hogy elpirulok. – Én, ööö, hát, nem hiszem. Úgy értem, hogy sokat kell dolgoznom. Szóval dolgozom, minden bizonnyal.

– Dolgozol? A házon?

– Nem, igazából a könyvemen. Író vagyok. Karácsonyra kellene elkészülnöm az új könyvem kéziratával, úgyhogy… – Szánalmas módon be sem fejezem a mondatot.

– Író! – ismétli mosolyogva. – Hát ez klassz. Csak azért kérdeztem a pénteket, mert aznap van halloween, és vendégség lesz nálam. Nem lenne kedved átjönni? Találkozhatnál pár helybélivel.

Tisztára hülyének érzem magam. Hát persze hogy ezért kérdezte.

– Ó, értem.

– Fogd ezt meg, kérlek! – Alexander a kezembe nyomja a fácánt, én meg az állat pikkelyes lábát markolom. Az orromat megcsapja a vér enyhe szaga, elkeveredve az avar dohosságával és a hideg, zöld víz illatával. – Tessék! – Egy papírfecnire firkál, majd átnyújtja, miközben elveszi a fácánt. – Itt a számom. Hívj fel, ha meggondolnád magad!

Elindul, mielőtt válaszolhatnék; fütyül egyet Maggie-t hívva, majd bemasírozik az erdőbe.