A fordítás alapját képező kiadás:

Theodora Goss

European Travel for the Monstrous Gentlewoman

Simon & Schuster, 2018

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Szente Mihály

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Korrektor:

Uzseka Norbert

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-060-3

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2018 by Theodora Goss

© Hungarian translation 2021, Szente Mihály

© Hungarian edition 2021, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Az összes lány szörnyetegnek.

Hódítsátok meg a világot!

A világ végén szörnyetegekkel találkoztak...

CATHERINE: Mary, még csak nem is tiltakozol?

MARY: Mikor értem el valamit azzal, hogy tiltakoztam? Amikor a könyvekről van szó, rendszerint azt csinálod, amihez kedved van.

CATHERINE: Ez nem feltétlenül igaz!

MARY: Egyébként meg, Budapest nem a világ vége!

Első kötet
Londontól Bécsig

I. FEJEZET

Távirat Budapestről

Lucinda van Helsing kinézett az ablakon. Érte jöttek... Jól tudta, hogy érte jönnek. Fel s alá járkált a szőnyegen, idegesen tördelte a kezét, és néha az ajkához emelte valamelyiket. Érzékelte, hogy milyen hegyesek fogai, amiket immár nem érzett magáénak. Az előző napon merő véletlenségből elharapta a saját száját.

A kandallópárkányon álló óra megcsendült. Eljött a délutáni kávé ideje. Lucinda előre tudta, hogy mi fog történni: Helga behozza a kávét, szokás szerint, ő pedig csak bámulja majd a kannát és a vegyes aprósütemények kicsiny halmát. Már nem tudott enni. Három napja nem evett.

Ott... mi volt az, azon a hársfán túl, a fagyalsövény mellett? Mintha egy fekete folt mozgott volna arrafelé. Az elmúlt napok során többször is meglátta őket, amint körülötte ólálkodtak. Frau Müller, a házvezetőnő állította, hogy nincs a környéken senki, de Lucinda tudta – érezte őket. Igen, őérte jöttek, ami azt jelentette, hogy hamarosan azon a helyen lesz, ahol senki sem fogja megtalálni, és azt sem tudja meg soha, senki, hogy mi lett belőle.

Amikor öt perccel később Helga, a szobalány belépett a szalonba, üresen találta. Az egyik szék az oldalán feküdt, de máskülönben a helyiség pontosan úgy nézett ki, mint mindig. Lucinda eltűnt.

DIANA: Szerintem nem Lucindával kéne kezdened, hanem velünk.

CATHERINE: Miért akarod megmondani, hogyan írjam ezt a könyvet?

JUSTINE: Szerintem, igaza van. Ne haragudj, Catherine, tudom, hogy te vagy az író, de azt gondolom, hogy Dianának igaza van. Velünk kellene kezdened.

CATHERINE: Jól van, nekem aztán mindegy.

Az Athéné Klub ülésezett, valamennyi jelenlévő részvételével.

A szalon ablakait nyitva hagyták, hogy a helyiséget átjárhassa a friss, reggeli levegő. Közeledett a nyár vége, és ez egyszer, csodával határos módon, kellemesen meleg idő uralkodott Londonban. Beatrice az egyik párkányon ült, és úgy élvezte a napsütést, mint egy boldog, mérgező növény.

– Ez az idő Itáliára emlékeztet – mondta elégedetten. Hogy London hogyan emlékeztethet valakit Itáliára, azt a többiek elképzelni sem tudták.

Mary és Diana a szófán ültek, jóllehet ők ketten hivatalosan haragban voltak, amiért az előző napon Diana kisollóval megnyírta Mary kedvenc kalapjának tollait.

– Én miért nem mehetek? – kérdezte Diana, szinte nyafogva, akár egy kisgyerek.

– Először is azért, mert nem bízom benned – felelte Mary megingathatatlan nyugalommal. A mi Marynket kevés dolog tudja kihozni a sodrából. És az eset óta átalakította a tollakat. – Másodsorban, mert a húgom vagy, és azt akarom, hogy itt legyél, ahol biztonságban tudhatlak. Én megyek, mert én vagyok az egyetlen, aki ismeri Miss Murray-t. Justine velem tart, mert beszél franciául és németül.

– De németül csak egy kicsit – jegyezte meg Justine.

– És Catherine is jön, mert nem árt, ha van velünk valaki, aki meg tud harapni embereket.

– Én is meg tudok harapni embereket! – állította Diana, és megmutatta a fogait, mintha kész lett volna demonstrálni ezen képességét.

– Harmadsorban pedig azért maradsz, mert a tanulásra kell összpontosítanod. Még csak azt sem tudod, hogy hol van Bécs! Tehát hogyan is utazhatnál oda?

DIANA: Nem is nyafogtam! Sosem szoktam nyafogni!

MARY: És az én megingathatatlan nyugalmam! Catherine, úgy festesz le, mintha valamiféle női Sherlock Holmes lennék, márpedig nem vagyok az, nagyon szépen köszönöm!

DIANA: Pedig ez nem olyan rossz összevetés. Ugyanolyan bosszantó vagy, mint ő!

Justine a szőnyegen üldögélt. Mindig elmondta, hogy a székeink kicsik neki, és valahányszor letelepedett valamelyikre, az a benyomása támadt, hogy összehajtogatta magát, mint egy harmonikát. Catherine pedig, a mi írónk, a kandalló mellett álldogált, a párkánynak támaszkodva, és különösen hetykének tűnt abban a férfiöltönyben.

MARY: Hát, ha ő ezt mondja saját magára...

Catherine azon a napon Purfleetbe készült, hogy Joe Abernathyvel találkozzon. Minden két hétben elutazott oda, hogy kiderítse, Mr. Abernathynek sikerült-e megtudnia valamit az Alkimista Társaságról, vagy pedig dr. Seward, a Purfleet Tébolyda igazgatójának titkos üzelmeiről. Az előző kalandunk után Joe beleegyezett, hogy kémkedik a mi négy hősnőnknek. És ha azok a hősnők folyton megzavarnak, ez a történet sosem fog elkezdődni.

Olvasóim talán még emlékeznek rá, az Athéné Klub előző kalandjai során Mary Jekyll tudomást szerzett róla, hogy van egy húga, Diana Hyde, illetve arról a titkos társaságról, aminek az apja a tagja volt: a Société de Alchimistes-ről. A társaság tagjai az általuk transzmutációnak nevezett eljárással kísérleteztek. Ezek során fiatal lányokat alakítottak át különböző módokon, mert – dr. Moreau állítása szerint – az ő agyuk a legképlékenyebb. És mert a női testet a legkönnyebb átformálni. Ha valaki körülnézett volna a szalonban azon a napon, láthatta volna az eredményt.

Beatrice Rappaccini ezúttal is egy olyan formátlan, bő szabású ruhát viselt, amiről azóta is állítja, hogy sokkal egészségesebb a nőknek. Kissé görnyedten ült, a kezében porceláncsészét tartott. Az ablak nemcsak azért volt nyitva, hogy bejöjjön a levegő, hanem azért is, hogy távozzanak azok a mérgező kipárolgások, amiket ő bocsát ki magából, akarata ellenére. Fiatal lány korában az apja, dr. Rappaccini által teremtett, mérgező növényekkel teli kertet gondozta, és végül azok toxikus esszenciája teljesen átitatta a testét. Beatrice érintése éget, míg ha valaki túl közel kerül hozzá, hamarosan szédelegni kezd.

BEATRICE: Olyan drámainak festesz le, Catherine!

CATHERINE: Mert annak is nézel ki azzal a hosszú, fekete hajaddal és a barnás bőröddel, ami azonnal elárulja rólad, hogy a napsütötte dél szülötte vagy, Itáliáé, a költészet és az útonállók földjéé. Tökéletes romantikus hősnő lehetnél, ha nem elleneznéd annyira.

BEATRICE: Ha egyszer nem szeretnék romantikus hősnő lenni...

MARY: Útonállók? Cat, az ég szerelmére, ez nem a tizennyolcadik század. A jelenkor Itáliája teljességgel civilizált ország!

Beatrice ivott egy kortyot abból a gusztustalan, zöld főzetből, amit ő a reggelijének nevezett, és ami úgy bűzlött, mint a Temze vize. Egyedülálló és különleges szervezete miatt nincs szüksége szilárd ennivalóra. Napfényen él, valamint vízen, amibe szerves anyagokat áztattak. Másként megfogalmazva: gazlevesen.

Mary Jekyll valamivel korábban elfogyasztotta a reggelijét. Már a sétaöltözetét viselte, mert arra készült, hogy a gyűlés után átgyalogoljon a Regent’s Parkon a Baker Street 221B-hez, ahol is a híres és elviselhetetlen Sherlock Holmesnál dolgozott, mint asszisztens-titkárnő, amiért nem részesült kellő elismerésben, noha állította, hogy a heti két fontos fizetése meglehetősen jó díjazás.

Diana, aki még el sem kezdett reggelizni, elomló pózban feküdt a nővére mellett – mint mindig. Közvetlenül a gyűlés előtt rángatták ki az ágyból, és még ekkor is hálóinget viselt, amire rádobott egy indiai kendőt. Suttogva beszélt Alfához, a ház egyik macskájához, aminek nem lett volna szabad felugrani a szalon szófájára, legalábbis Mrs. Poole szerint. De felugrott, és most Diana kendőjének egyik sarka alá bújva, elégedetten feküdt. Senki sem gondolta volna róluk, hogy testvérek: Mary feszes kontyba fogva viselte sötét haját, míg a szeplős arcú Diana fején vörös, göndör fürtök meredeztek minden irányba – ezen vonásait ír édesanyjától örökölte. És mégis testvérek voltak, ugyanattól az apától származtak, a létezése két külön szakaszából. Mary a köztiszteletben álló vegyésztől, dr. Jekylltől, míg Diana a csakis megvetésre méltó Mr. Hyde-tól, a gyilkostól és szökevénytől.

DIANA: Hé! Az apukámról írsz!

Ahogyan már említettem, a kandallónál állt Catherine Moreau, akit dr. Moreau teremtett egy pumából egy déltengeri szigeten, ahol is élveboncolással felérő, hosszú és fájdalmas eljárással emberré alakított állatokat. Catherine-ben mindig van valami idegen, talán azért, mert a szeme sárga, és barna bőrét halvány hegek borítják. Abban az elegáns öltönyében kulturált angol férfiúnak tűnt, de bármelyik pillanatban megtörténhetett, hogy hófehér, hosszú szemfogait kivillantva nekiugrik valaki torkának.

MARY: Jaj, az ég szerelmére! Minden író igyekszik a lehető legjobb színben feltüntetni magát?

Justine Frankenstein a szőnyegen ült, Catherine lába előtt, és máris a festéshez használt köpenyét viselte. A legtöbb férfinál sokkal magasabb volt, fehér bőrű és szőke, mint az a svájci szobalány, akiből Victor Frankenstein teremtette, miután felakasztották a szerencsétlent egy gyilkosságért, amit nem ő követett el. Justine a legcsendesebb közülünk, a legszelídebb és legkifinomultabb, bár képes egyedül felemelni egy utcai árus taligáját. Az orrán apró festékpötty sötétlett.

Justine: Tényleg?

CATHERINE: Nem emlékszem, de az ilyen apró részletek jobbá teszik a leírásokat. Egyébként meg, valószínűleg festékes volt az orrod. Rendszerint az.

– Nagyon is jól tudom, hogy hol van Bécs – jelentette ki Diana, hogy választ adjon Mary kérdésére.

Ebben a pillanatban Alice dugta be a fejét az ajtón, és megszólalt:

– Leszedhetem az asztalt, kisasszony?

A kérdést Marynek szánta. Jóllehet valamennyien együtt élünk a Park Terrace 11.-ben, kétségkívül ő maradt a ház úrnője.

– Természetesen – felelte Mary. – Jól tudod, hogy bármikor kikergethetsz minket a reggeli szobából, vagy velünk reggelizhetsz, ha ahhoz van kedved.

Mintha Alice mert volna ilyesmire vetemedni! „Én csak egy konyhalány vagyok – hajtogatja állandóan, az előző kalandjaink során játszott szerepének dacára. – Nem szeretnék belekeveredni az Alkimista Társasággal, vagy hogy hívják, kapcsolatos nyomozásba. Azok után, hogy legutóbb majdnem megöltek, nem kérek belőle, köszönöm szépen!”

Azzal máris eltűnt az ajtóból, fürgén és nesztelenül, akár egy egér.

– Biztos jó lesz úgy, hogy Londonban maradok ahelyett, hogy veletek mennék Bécsbe? – kérdezte Beatrice. – Hasznos lehetnék a számotokra...

– Hát persze hogy az lennél – felelte Mary, azzal felállt, és lesimította a szoknyája ráncait. – De itt van rád szükség, hogy védelmezd Alice-t és Mrs. Poole-t, illetve gondoskodj arról, hogy Diana ne csináljon semmi ostobaságot. Ha megteszed – fűzte hozzá a húgára nézve –, Beatrice megmérgez! Úgyhogy fogd vissza magad!

– Még nem is reggeliztem, te meg azt mondtad Alice-nek, hogy leszedheti az asztalt – válaszolta Diana.

– Magadnak köszönheted, amiért annyit lustálkodtál az ágyban. Kérj valamit Mrs. Poole-tól, de ne lássa meg, hogy becsempészted ide Alfát! És az ég szerelmére, öltözz már fel!

Diana lábszáron rúgta Maryt, de nem nagy erővel, szinte szeretetteljesen. Ha Diana komolyan odarúg valakinek, azt az illető megérzi.

DIANA: Arra fogadhatsz!

– Szerintem itt az idő, hogy beszélj Mr. Holmesszal – mondta Catherine. – Kiszámoltuk, mennyibe kerül az utazás, eldöntöttük, hogy melyikünk megy, és ismerjük az útvonalat. Indulnunk kellene, amilyen hamar csak lehet.

– Tudom – felelte Mary. – Azt tervezem, hogy ma elmondom neki. Talán adhat tanácsot azzal kapcsolatban, hogyan szabadítsuk ki Lucinda van Helsinget. Amúgy is szabadságot kell kérnem tőle. Még csak azt sem tudjuk, meddig leszünk távol.

És azt hiszem, itt az ideje, hogy visszatérjek a tradicionális írásmódhoz, és egyszerre egy szereplőre összpontosítsak. Ugyanakkor, egy szörnyetegről szóló történet sosem lehet teljességgel tradicionális. Egyébként meg, hamarosan véget ér a tizenkilencedik század. Hiszek abban, hogy az új évszázad új írói stílusokat hoz majd, a világ érzékelésének és leírásának új módjait...

MARY: Kétlem, hogy az olvasóink a modernitásról szóló előadásra vágynak!

CATHERINE: Ebben valószínűleg igazad van.

Mary ismét lesimította a szoknyáját, holott az imént Diana lába éppen csak elmozdította, majd a húga fölé hajolva puszit nyomott a feje búbjára, de nagyon gyorsan, nehogy kapjon egy pofont.

– Jól van, már itt sem vagyok – mondta végül. – Cat, legyél nagyon óvatos Purfleetben!

– Magammal viszem Charlie-t – felelte Catherine. – Azt akarom, hogy nézzen körül a tébolydában, és derítse ki, mi folyik ott. Majdnem három hónapja nem hallottunk onnan semmit. Miért van ilyen csend a társaság körül? Miben mesterkedhet dr. Seward és Van Helsing professzor?

Mary a fejét csóválta. Ő sem értette az egészet.

Az előszobában Mrs. Poole várta őt, a kezében kalapot és kesztyűt tartva, míg a karjáról táska lógott. Mary immár sokadszorra gondolt arra, hogy mihez is kezdene nélküle. A házvezetőnő egész életében mellette állt. Gyerekkorában a dajkájaként nevelte, és ahogy idősebb lett, Mrs. Poole tanította meg, hogyan bánjon az alkalmazottakkal, közben intézte a ház pénzügyeit, és gondozta Mrs. Jekyllt, aki egyre mélyebbre süllyedt az őrületbe. Mrs. Poole volt az a szilárd, megbízható szikla, amire Mary baj esetén támaszkodhatott.

MRS. POOLE: Ugyan már, kérem! Miss Mary bizonyosan tud vigyázni magára.

MARY: Catherine talán hajlamos a túlzásokra – vagy, ha úgy tetszik, hazudni a hatás kedvéért –, de ez a dolog teljességgel igaz. Tényleg nem tudom, Mrs. Poole, mi lenne velem maga nélkül.

– Csodás munkát végzett, kisasszony – jelentette ki a házvezetőnő, a kalapot szemlélve. – Alig tudom megállapítani róla, hogy az a csibész kölyök lenyírta róla az összes tollat.

– Őszintén szólva, szerintem jobban néz ki nélkülük, és tetszik ez a fekete szalag – válaszolta Mary. – Jó kontrasztot ad a szürke nemezzel. És Beatrice mostantól talán nem fog piszkálni azzal, hogy a nők hiúsága miatt megtizedelik a madárállományt. – Mialatt beszélt, elégedetten nézte a kalapot: tényleg jó munkát végzett, ráadásul megtakarított néhány shillinget. Aztán, a homlokát aggodalmasan ráncolva hozzátette: – Elbír majd Dianával, mialatt én külföldön leszek? Ha fenyegetőznie kell, Beatricét mindig felhasználhatja.

– Ó, ne féljen, tudok én bánni Dianával! – válaszolta Mrs. Poole, és átadta Marynek az átalakított kalapot.

Igen, Marynek valóban jobban tetszett ilyennek: egyszerűnek és modern stílusúnak. Beállt a hall tükre elé, és szemügyre vette magát: halovány bőr, középbarna, takarosan hátrahúzott haj, szürke szempár, amiből komoly tekintet sugárzik, mint szinte mindig – nem egy csúnya arc, de nem is különösebben feltűnő. Továbbá: szürke sétálóruha, ami felül látni engedi a blúz fehér gallérját. Mary feltette a kalapját, és felhúzta a fekete kesztyűt, amit Mr. Poole adott át neki.

– Úgy nézek ki, mint egy nevelőnő – jegyezte meg, jószerével saját magának.

– Úgy néz ki, mint egy lady – jelentette ki Mrs. Poole elismerő hangon, és átadta Marynek a táskáját. – Ha nem bánja, kisasszony, betettem a boríték mellé egy receptet Mrs. Hudsonnek. A birsalmalekvárom felől érdeklődött, és megígértem neki, hogy megadom a receptet, amit még az édesanyám hozott magával Yorkshire-ből, amikor Mrs. Jekyll még menyasszony volt. Részletesen leírtam az egészet.

– Természetesen, Mrs. Poole – felelte Mary. – Teára itthon leszek, és szerintem Catherine is. – Ellenőrizte a táska tartalmát: igen, benne volt a Lucinda van Helsingtől érkezett levél, a recept mellett.

– Csak kenyér, vaj és hideg sült lesz, kisasszony, mivel ma van a nagymosás napja – tette hozzá Mrs. Poole. – Remélem, megfelel.

– Tökéletesen jó lesz, nagyon köszönöm – felelte Mary, és meggyőződött róla, hogy nála van-e a bejárati ajtó kulcsa. Ezt a szokást nemrégiben vezette be, és jócskán megbotránkoztatta vele Mrs. Poole-t, de mennyivel egyszerűbben bejutottak a házba, miután mindenkinek lett saját kulcsa!

Mary végül a karjára akasztotta a táskáját, és kilépett a napfényben úszó Park Terrace-ra.

Vetett egy pillantást az ajtókereten, a csengő gombja mellett díszelgő, kis méretű réztáblára, amin az „Athéné Klub” felirat szerepelt. Felé nyújtotta a kezét, és kesztyűbe bújtatott ujjával letörölt róla egy apró foltot. Tényleg csak három hónap telt el azóta, hogy meghalt az anyja, valamint megtalálta Dianát, Beatricét, Catherine-t és Justine-t?

Aztán balra fordulva nekivágott a Park Terrace-nak. Milyen békésnek és csendesnek tűntek a régi téglaházak! Három hónappal ezelőttig mindössze ezt a környékét ismerte Londonnak. Azóta felkereste a Whitechapelt, a Battersea Parkot és a dokkokat. Több olyan dolgot is látott, amik a tiszteletre méltó Mrs. Poole-t mélységesen megrázták volna.

Megfordult a fejében, hogy a Marylebone Roadon megy tovább, de a lába magától járta a megszokott útvonalat: át a Regent’s Parkon, ahová Mrs. Poole játszani vitte gyerekkorában, később pedig ott sétálgatott a nevelőnőjével, Miss Murray-vel, és az angol uralkodókhoz fűződő évszámokat ismételgették. A park az élete örökös és állandó részének számított. Még azokon a napokon is, amikor az anyja különösen a betegség befolyása alá került, és Adams nővér morgott, míg Enid, a szobalány szipogott, és Mary nem merte elhagyni a házat, hátha az anyja ismét rohamot kap, láthatta a fák csúcsait a környező házak tetői felett. Most, mialatt az ösvényen sétált a fák alatt, eszébe jutott az a három hónappal ezelőtti nap, amikor is először gyalogolt el a Baker Street 221B-hez.

Akkor, ahogyan most is, fontos iratokat vitt magával. Három hónappal ezelőtt azokat a dokumentumokat, amik az anyja halála után kerültek hozzá: az apja laboratóriumi jegyzeteit és leveleit. És egy számlakönyvet is, ami a „Hyde gondozásáért és eltartásáért” kifizetett összegeket tartalmazta. Először szentül hitte, hogy a nyomokat követve eljut a hírhedt Mr. Hyde-hoz, az apja egykori laboratóriumi asszisztenséhez, aki körözés alatt állt, mert Sir Danwers Carew parlamenti képviselő meggyilkolásával gyanúsították. De nem, a nyomok Dianához vezették, Hyde leányához, aki a Szent Mária Magdolna Társaság – egy bukott nőket mentő szervezet – intézményében élt. Az ilyen nők sokkal többet érdemelnek, nem azt a szégyent és megvetést, amivel találkoznak úgy a társadalomban, mint a hatalom berkeiben. Nem, Mary, nem fordítom politikai kiáltványba ezt az egészet. De te magad is nagyon jól tudod, hogyan bánnak az olyan nőkkel, mint amilyen Diana anyja volt. És ne feledkezz meg azokról a szerencsétlen, halott nőkről! Igen, a gyilkossági ügyet megoldottuk, de az életüket nem tudtuk megmenteni. És emlékezz Molly Keane-re, amint ott feküdt a járdán, abban a hatalmas vértócsában...

Ez a kép azóta is kísértette Maryt éjszakánként.

BEATRICE: Tényleg? Ilyen sokáig?

MARY: Igen. Néha még ma is felbukkan a rémálmaimban.

Az apja irataiból kiderült, hogy a köztiszteletben álló dr. Jekyll volt Hyde, és hogy a kémiai kísérletei mögött egy mélyebb, sötétebb szándék rejtőzött. Dr. Jekyll valamikor a múltban belépett a Société des Alchimistes-be, egy titkos társaságba, amelynek tagjai folytatták a középkori alkimisták bizonyos kísérleteit, nevezetesen, az anyag transzmutációja foglalkoztatta őket. Ugyanakkor most, a tizenkilencedik században már nem közönséges fémeket akartak arannyá változtatni, hanem eleven testeket – mivé is? Mary, mialatt választ keresett a kérdéseire, eljutott Beatricéhez, aki a Királyi Sebészkollégiumban szerepelt előadásokon mint tudományos csoda: a Mérgező Lány. Beatrice beszélt neki és Dianának az Alkimista Társaságról, valamint a fiatal lányokon végzett kísérletekről, amelyeket bizonyos tudósok hajtottak végre, például dr. Rappaccini és dr. Moreau. Aztán elvezette őket Catherine-hez és Justine-hez, akik a Lorenzo Csodák és Örömök Cirkuszában dolgoztak, a Battersea Parkban.

Mary idáig jutott az emlékezésben, amikor megállt, hogy megsimogasson egy rózsát, ami még most, augusztus végén is teljes szépségében pompázott. Lehajolt, hogy megszagolja, ám ez már az új hibridek egyike volt, hiányzott belőle a régi rózsák illata – nem csoda, hogy ilyen későn is nyílt még. Mary gyorsan el is húzta tőle a fejét, mert meglátta, hogy a belsejében egy fekete bogár megette a szirmok egy részét, és szétrágta a virág közepét. Hogyan lehet az élet ilyen gyönyörű úgy, hogy közben ennyi gonoszságot tartalmaz? Mary nem tudta. A Regent’s Park békésen sütkérezett a csodás verőfényben, és mégis, Londonban annyi szörnyűség történt nap mint nap, amennyivel meg lehetett volna tölteni ki tudja, hány olcsó rémregényt.

Mary őszintén hálás volt Mr. Holmesnak és dr. Watsonnak, amiért segítettek neki, ahogyan az Athéné Klub tagjai is segítettek a híres detektívnek megoldani a Whitechapel-gyilkosságok ügyét. Néhány hónappal korábban több bukott nőt meggyilkoltak a Whitechapel környékén, és valamennyiüknek eltűnt egy-két testrésze: a lába, a karja, vagy éppen a feje. A nyomokat követve, logikus következtetések levonásával megtudták, hogy Hyde még életben van, és érintett a gyilkosságokban, méghozzá úgy, hogy egy szörnyeteg – Adam – utasításainak engedelmeskedett. Mary megborzongott, amikor Victor Frankenstein eredeti teremtményére gondolt, az óriásra, aki oly kegyetlen, beteges szerelemmel szerette Justine-t, hogy megpróbálta megteremteni őt más nők testrészeiből – aztán megkísérelte kicserélni az agyát egy olyan nőével, akitől remélte, hogy viszonozni fogja az érzéseit. Mennyire megkönnyebbült mindenki, amikor Adam életét vesztette abban a tűzben!

Csakhogy Hyde – Mary továbbra sem tudta az apjának tekinteni azt az alakot – megszökött a Newgate börtönből, és Mrs. Raymond, a Magdolna Társaság korrupt igazgatónője megúszta, hogy felelősségre vonják. Ez a történet részletesen szerepel Az alkimista lányának különleges esetében, az Athéné Klub első kalandjainak leírásában, amit csupán két shillingért megkaphatnak a legjobb könyvkereskedőknél.

MARY: Igazán ügyes tőled, hogy így becsempészed a reklámot. De nem említetted Mr. Prendicket, aki szintén Adamnek dolgozott, és megteremtette az állatembereket.

CATHERINE: Őrá gondolni sem akarok.

Mary hamarosan megérkezett a Baker Streetre, ahol a fülét az árusok kiáltásai töltötték meg: „Hagymát tessék, gyönyörű a hagyma! Itt az alma, a csodaszép alma! Fél pennyért adok egyfontnyit!” „Régi cipők, gondosan megfoltozva! Mintha újak lennének!” És most ismét tanácsot akart kérni Mr. Holmestól.

Végigment az utcán, és a 221B bejáratához érve becsengetett. Mrs. Hudson szinte azonnal kinyitotta az ajtót.

– Ó, Miss Jekyll, jó reggelt! – köszönt lelkesen a hölgy. – Fáradjon be! Szokatlanul nagy a csend odafent, ami azt jelenti, hogy nagyon dolgoznak valamin, bár hogy min, azt csak a Teremtő tudhatja!

– Köszönöm, Mrs. Hudson – felelte Mary. – Mrs. Poole üdvözletét küldi, és egy receptet is, amivel kapcsolatban tudatta velem, hogy egyfajta államtitoknak számít. – Kihúzta a táskájából... nem, ez a levél. A levél mögött... igen, ez az, egy összehajtott papírlap, Mrs. Poole kézírásával. Átadta a receptet Mrs. Hudsonnek, és folytatta: – Most pedig, ha megbocsát... – Valóban szívesen csevegett kellemes dolgokról Mrs. Hudsonnel, de ezen a reggelen nagyon sietett.

– És Alice hogy van? Kötöttem neki egy harisnyát. Ha nem veszi sértésnek, hogy megkérem, vigye el neki, kisasszony...

– Eszemben sincs megsértődni. Később átveszem öntől – felelte Mary, azzal felsietett az emeletre.

Előbb gondosan kopogott az ajtón, majd belépett a lakásba. Hétköznapokon, reggelente nyitva hagyták neki, akár odahaza tartózkodott Holmes és Watson, akár nem. Rendszerint otthon voltak, és épp akkor fejezték be a reggelit, de néha elmentek nyomozni. Maga Mary is részt vett Holmes néhány nyomozásában, de nem annyiban, mint szeretett volna. Ráadásul, Watson nem tett róla említést a beszámolóiban, legfeljebb néha írt egy bizonyos „hölgy”-ről, aki ezt vagy azt csinálta. Egy hölgyről, aki egy mellékes megjegyzésével eszébe juttatott Holmesnak egy nyomot (nem említve azt, hogy a kérdéses pillanatban a „hölgy” éppen revolvert szegezett egy báróra, aki gyilkosságot követett el), vagy egy alkalmas pillanatban nekiütközött a menekülni próbáló könyvelőnek (az ütközés természetesen szándékos volt). Mary nem bánta mindezt... annyira nagyon. Mit szólt volna Mrs. Poole, ha a Mary Jekyll név valaha is szerepelt volna a The Strandben, a Sherlock Holmes eseteiről szóló írásokban?

MRS. POOLE: Csakugyan, mit! Az a szegény édesanyja forogna a sírjában. Nem mintha Miss Moreau könyvei jobbak lennének! Az, hogy becsavarogják Európát, egy dolog, de írni róla... Nem ladyhez méltó, azt megmondhatom!

BEATRICE: És a szavazati jogért agitálni sem az, Mrs. Poole, mégis elkísért arra a szüfrazsett-gyűlésre, és majdnem letartóztatták!

MRS. POOLE: Nézzenek oda! Férfiak irányítják ezt az országot már vagy ezer éve, és hová jutottunk? Épp itt az ideje, hogy a nőknek legyen beleszólásuk abba, ami történik.

A szalon pontosan úgy nézett ki, mint mindig: szervezett zűrzavar uralkodott benne, ami sokkal szervezettebb lett azóta, hogy Mary a gondjaiba vette a Holmes eseteiről szóló feljegyzéseket, a monográfiájához írt jegyzeteket, a híres bűnügyei aktáit... A polcokat könyvek töltötték meg, de még a padlón is halmokban álltak. A helyiség egyik oldalánál lévő, hosszú asztalon a detektív tudományos kísérleteihez kellő felszerelések voltak, többek között egy Bunsen-égő és egy mikroszkóp. A mögötte lévő polcokon testrészek úszkáltak üvegedényekben – főleg emberi fülek. Az ablaknál háromlábú állványra szerelt fényképezőgép nézett ki az utcára. A szoba másik végében, a kandallópárkányon különböző fiziognómiai típusokat képviselő koponyák sorakoztak, valamennyi emberi, az utolsó kivételével, ami egy majomé volt. Ezen a reggelen Holmes vadászsapkáját viselte.

Sherlock Holmes a szófán feküdt, és pipázott. Dr. Watson az egyik karosszékben ülve olvasta a The Timest.

– Á, jó reggelt, Miss Jekyll! – köszönt Holmes. – A hétvége folyamán részünk volt némi izgalomban, és jól jött volna, ha ott van velünk, és támogatást nyújt. Mr. Lydgate esetéről van szó. Ő az a hentes a Hounslowból, akit azzal vádolnak, hogy megölte a lányát, majd feldarabolta, ahogyan a vágóállatokat szokta. Watson minden tőle telhetőt megtett, de jól jött volna egy hölgy keze, hogy kiszedjük a gyilkos fegyvert egy csatornából, amibe a tettes jó mélyre benyomta. Egy kandallócsipeszt kellett használnunk, de még így is majdnem elvesztettük a pisztolyt.

– És persze a bölcs megállapításai is hiányoztak, Miss Jekyll – tette hozzá Watson. – Biztosíthatom, nem csupán a keze kis méretét méltányoljuk. Önt semmiképpen sem pótolhatják holmi kandallócsipeszek.

– Úgy veszem észre, mindketten humoruknál vannak ma reggel – állapította meg Mary. – Mr. Holmes szabályainak szellemében arra következtetek, hogy megoldották a szegény Mr. Lydgate esetét, és átadták a tettest Lestrade felügyelőnek. Nyilván selyemszalaggal átkötve, mint egy karácsonyi ajándékot.

– Hah! Elkapott minket! – jelentette ki Holmes, azzal felült, és elmosolyodott, ami nála ritkaságszámba ment. Mary réges-régen megkérte őket, hogy ne álljanak fel, amikor belép a szobába, ugyanúgy, ahogyan nem ugranak fel Charlie vagy egy másik Baker Street-i fiú miatt. Nem tudott dolgozni, ha ők ketten állandóan pattogtak körülötte. – Valóban betekertük vörös szalaggal, és személyesen vittük el a Scotland Yardhoz. Csak éppen nem Lydgate volt a gyilkos, hanem a helyi tiszteletes, aki teljesen megőrült, mire eljutottunk hozzá. Váltig állította, az a rendeltetése, hogy elválassza a jókat a rosszaktól, és mert rossznak ítélte Amelia Lydgate-et, a lánynak vesznie kellett. A jelekből ítélve kompromittáló helyzetben kapta rajta Ameliát és az egyik segédlelkészt, és úgy döntött, hogy ő az isteni igazságszolgáltatás eszköze, akit maga a Mindenható nevezett ki. Nem kételkedem abban, hogy több gyilkosságot is elkövetett volna – a mániája már teljesen eluralkodott rajta.

– Azt az embert a Broadmoorba küldik, semmi kétség – tette hozzá Watson.

– De jelenleg nincs sürgős ügyünk. Készül valami... de nem, egyelőre nem érdemes beszélni róla. Úgyhogy a mai napon dolgozhatunk a fülekről szóló értekezésen, amit az Antropológiai Intézet találkozóján szeretnék előadni. Ön is tudja, hogy a fülek megszállottja vagyok...

– Valóban, hogy is lehet, hogy egyesek nem a fülek megszállottjai? – felelte Mary, és próbált nem mosolyogni. Nem tudta megítélni, hogy Holmes tréfálkozott-e, annyira ritkán tette meg. És most eljött a perc, hogy megmutassa a levelet a detektívnek, a tanácsát kérje... és szabadságot is. Végül is, kicsivel több mint egy hete maradt a bécsi utazásig.

– Mi az, Miss Jekyll? Ki vele! Szeretne közölni velünk valamit? – kérdezte ekkor Holmes, és várakozva nézett Maryre. Akit mindig zavart egy kicsit, hogy a detektív meg tudta állapítani róla, hogy forgat valamit a fejében. Talán az arckifejezése miatt?

– És üljön már le! – tette hozzá Watson. – Várjon, hadd rakjam el onnan azt a könyvhalmot! Még a kalapját sem vette le, és Holmes máris az egyik vesszőparipájánál tart.

Mary levette a kalapját, és rátette a kandallópárkányon álló koponyák egyikére – arra, amelyik a legintelligensebb típust képviselte. A párkányra rakta a kesztyűjét, mellé a táskáját, amiből kivette a Lucinda van Helsing levelét tartalmazó borítékot.

Ezt követően letelepedett arra a karosszékre, amit Watson kiürített neki, aztán csak mélyeket lélegzett, mert nem tudta eldönteni, hogyan kezdjen bele. Á, igen, Mr. Holmes magától értetődően észrevette, hogy a mai reggel valamiért más – a megérkezése után rendszerint levette a kabátját, és nekilátott a munkának. Még dr. Watson is észrevette. Hogyan kezdje? A kezdetén, ahogyan a Szív Király mondta az Alice Csodaországban című könyvben.

Holmes éberen figyelte őt, ahogyan a sólyom nézi a prédáját.

DIANA: Jaj, kérlek!

BEATRICE: Mr. Holmes tényleg képes így nézni. Elég ijesztő annak, aki nem tudja, amúgy milyen kedves férfi.

DIANA: Már amikor éppen nem lő le senkit.

– Gyerekkoromban – kezdte Mary – volt egy nevelőnőm, Miss Wilhelmina Murray. Röviddel apám halála után került hozzánk, és közvetlenül a tizennegyedik születésnapom előtt távozott. Mialatt anyámon egyre jobban elhatalmasodott a betegség, és az állapota egy nővér folyamatos jelenlétét követelte, nem engedhettünk meg magunknak egy nevelőnőt. Ezenfelül Miss Murray-nek állást ajánlottak egy jó hírű leányneveldében odafent, északon, és én biztattam, hogy fogadja el. Miután távozott, levelezés útján tartottuk a kapcsolatot, és én mindig is barátként gondoltam rá.

Miss Murray intellektuális társ volt Mary számára, az egyetlen ember, aki arra ösztökélte, hogy fejlessze a szellemi képességeit, könyveket javasolt neki, és mesélt a bejárati ajtón túli világról. Mary néha eltűnődött azon, hogy mi lett volna belőle, ha nem Miss Murray tanította volna? Bizonyosan nem az a Mary Jekyll, akivé vált.

– A nyári események után, azt követően, hogy megoldottuk a Whitechapel-gyilkosságok esetét, és a többi lány odaköltözött hozzám, és megalapítottuk az Athéné Klubot, írtam neki. Mindenről beszámoltam. És ő visszaírt. Beletelt némi időbe, mire a levelem utolérte, mivel akkor már nem abban a neveldében dolgozott, de még csak nem is Angliában. A levél Bécsben találta meg, és hogy miért ment oda, azt idő híján nem tudta megmagyarázni. De ezt küldte a levéllel együtt.

Felmutatott egy papírlapot, majd olvasni kezdte az elegáns kézírással írt sorokat.

Kedves Miss Jekyll!

Közös barátunk, Miss Murray beszélt nekem önről és az Athéné Klubról. Nem ismer engem, de mert nagy bajban vagyok, veszem a bátorságot, és a segítségét kérem. Az én apám Abraham van Helsing professzor, orvos és kutató, aki kapcsolatban áll több fontos egyetemmel, Angliában és a kontinensen egyaránt. Apám egyben egy bizonyos Société des Alchimistes kiemelkedő tagja is. Miss Murray biztosított arról, hogy ön ismeri ezt a társaságot, illetve hogy ön és a klubtársai tudnak egyet s mást a tevékenységéről. Jómagam a beleegyezésem és néha tudomásom nélkül alanya vagyok bizonyos kísérleteknek, amelyeket apám végez. Ezek eredményeként... változom. És félek. Az egyetlen személy, aki megvédhetne, az édesanyám, ő azonban elzártan él egy elmegyógyintézetben. Még nem vagyok nagykorú, és nincsenek sem saját forrásaim, sem barátaim, akikhez fordulhatnék. Nem tudom, mit tegyek. Ha módjában áll, segítsen rajtam, nagyon kérem!

Lucinda van Helsing

Bécs, Ausztria

Miután Mary végzett a felolvasással, felnézett előbb Holmesra, majd Watsonra. A detektív résnyire vonta a szemét, az állát a tenyerén nyugtatta, míg a pipája az asztalon hevert, a hamutartóként szolgáló papucs mellett. Még most is égett, és félő volt, hogy ennek megint egy fekete folt lesz az eredménye, ami miatt Mrs. Hudson ismét csóválni fogja a fejét. Watson pedig részben döbbenten, részben ijedten nézett Maryre, és megszólalt:

– Te jó ég, Miss Jekyll! Ismét ők azok, nem igaz? Ez megint egy az ő förtelmes kísérleteik sorában! De amikor utoljára hallottunk Van Helsing felől, Amszterdamban tartózkodott, és az ottani egyetemen tanított. Hol jogi, hol orvosi előadásokat tartott. Ha többet nem is, ennyit sikerült kideríteni róla. Mit keresne a lánya Bécsben?

– Mikor kapta ezt a levelet? – kérdezte Holmes.

– Kicsivel több mint egy héttel ezelőtt. Nem hoztam át rögtön, mert előbb meg kellett vitatnunk a dolgot... tudják, az Athéné Klubnak. Bizonyára megérti, Mr. Holmes – felelte Mary, bár nem igazán hitte, hogy a detektív megérti a dolgot, és lélekben felkészült a szemrehányásra.

Holmes a homlokát ráncolva válaszolt:

– Engem legalább annyira érdekelnek a Société des Alchimistes viselt dolgai, mint önt, Miss Jekyll. Bárcsak hamarabb elhozta volna a levelet! Jobb lett volna, ha nem vár vele több mint egy hetet, főleg azért, mert Van Helsingről szól, akiről tudjuk, hogy a társaság kiemelkedő tagja. Azonnal meg kellett volna mutatnia!

– Nem, Mr. Holmes! – jelentette ki Mary, és még jobban kihúzta magát, már amennyire tudta (a mi Marynk mindig szálfaegyenesen ül). Erre a válaszra számított, de Holmesnak meg kellett értenie és tiszteletben kellett tartania azt, hogy a saját életét érintő kérdésekben ő hoz döntéseket. – Önt detektívként érdekli az ügy, mert szeretné megakadályozni, hogy a társaság tagjai további gyilkosságokat kövessenek el. Minket, vagyis az Athéné Klub tagjait személyes okokból érdekel. Lucinda van Helsing közénk való, és meg akarjuk menteni. Jelenleg arra készülünk, hogy Bécsbe megyünk. A terv úgy szól, hogy én utazom, míg Justine és Catherine elkísérnek.

Mary a szeme sarkából látta, hogy Watson felemeli a kezét, és kinyitja a száját. Nyilván tiltakozni akart, de mielőtt megszólalhatott volna, Mary megelőzte:

– Dr. Watson, ha most szeretne kioktatni arról, hogy ifjú hölgyeknek nem szabad Bécsbe utazniuk, hogy megmentsenek egy hozzájuk hasonló teremtést, aki bajban van, hadd emlékeztessem arra az éjszakára, amelyen ott álltunk egy raktár előtt, a dokkok közelében, és arra készültünk, hogy kimentsük Justine-t Adam Frankenstein karmai közül. Azt hiszem, elismerésre méltó módon kitettünk magunkért. Úgyhogy, nagyon kérem, ne fárassza magát!

Watson hátradőlt a széken, leeresztette a vállát, és elképedten pislogott. Mary megriadt egy kissé – lehet, hogy túl keményen bánt a jó doktorral?

– Nem áll szándékomban kioktatni önt, Miss Jekyll – felelte ekkor Holmes. – Úgyhogy, ha megengedni, folytatom... – A detektív ezekben a pillanatokban inkább gondterheltnek tűnt, mint bármi másnak.

– Természetesen – felelte Mary, és örült, hogy Holmes legalább nem látszik dühösnek.

– Ha módomban állna, felajánlanám, hogy elkísérem önt, Miss Moreau-t és Miss Frankensteint. Persze csak akkor, ha önök megengednék. – Holmes itt fejet hajtott, de Mary nem hitt ennek az alázatos gesztusnak. Sherlock Holmes tudja egyáltalán, hogy mi az az alázat? – Ugyanakkor, itt van rám szükség. Van egy ügy, nem a Sociétés des Alchimistes ügye, hanem egy másik, amibe már korábban belefogtam. A fivérem, Mycroft hívta fel rá a figyelmemet.

A fivére? Holmesnak van egy fivére? Marynek hirtelen eszébe jutott, hogy a detektívnek bizonyosan van anyja és apja, mint a hétköznapi teremtményeknek. Létezniük kellett, mert végső soron Holmes nem kelhetett ki egy tojásból!

DIANA: Bár, ha kiderülne róla, hogy mégis, én már azon sem lennék meglepve.

Holmest olykor túl könnyű volt két lábon járó, beszélő automatának látni. Inkább egy információkat tároló és feldolgozó automatának, semmint embernek.

– ...még nem tudom biztosan, hogy miről van szó – folytatta Holmes, és Mary rádöbbent, hogy elkalandozott a figyelme. Pedig az mennyire nem vall rá! – Mycroft nem hasonlít hozzám, sem a megjelenésünket, sem a hajlamainkat tekintve. Ő sosem fog jönni-menni a világban, és bajt keverni, ahogyan Lestrade felügyelő szokta mondani, és információt gyűjteni a bűnöző elemek között. Nem, Mycroft olyan, mint a hálójában várakozó pók. Az információ eljut hozzá, és amikor megtalálja, megtartja, gyakran addig, amíg eljön a cselekvéshez megfelelő perc. És ő maga sosem cselekszik, legfeljebb másokon keresztül – néha én magam vagyok az eszköze. Egy pók, hogy megmaradjak a metaforánál, azonnal megérzi, hogy rovar került a hálójába. Ezt Mycroft így írta le nekem: semmi más, csak egy gyenge rezgés az egyik fonálon. De amikor a fivérem arra kér, hogy maradjak Londonban, akkor tudom, hogy fontos dolog készülődik. És szükségem van Watsonra is, különösen, mivel önt nélkülöznöm kell... és egyedül aligha boldogulok. Szóval nem, kedves Watson, nem engedhet a lovagias vágyainak, nem kísérheti el Miss Jekyllt és az ő Athéné-társait Közép-Európába, jóllehet a késztetés az arcára van írva! Hadd vigasztaljam azzal, hogy a jelekből ítélve Miss Rappaccini itt marad.

Watson ezúttal is olyan arcot vágott, mint aki tiltakozni szeretne, de Holmes folytatta:

– Ugyanakkor, Miss Jekyll, módomban áll segíteni önöknek. Még Bécsben is van valaki, akinek a támogatására bízvást számíthatok.

– Valóban? – bökte ki meglepetten Mary. Miféle ismerősei lehetnek Holmesnak abban a távoli városban? A Baker Street-i csibészek csak nem merészkednek el az Osztrák–Magyar Monarchiáig...

Holmes felállt, és odament a kandalló mellett álló, redőnyös íróasztalhoz, amelynél Mary dolgozni szokott. Folyton nyitva volt, bár sokszor kellett eltakarítania róla könyvhalmokat és iratokat, hogy használhatóvá tegye. Holmes megnyomta az egyik indadíszt, mire kicsusszant a titkos fiók – Mary mindig is gyanította, hogy az asztalnak van egy ilyen rekesze valahol, de sosem próbálta kinyitni. Nem volt az a típus, aki képes mások titkai után kutatni, nem úgy, mint egyesek... Diana! Ne merészelj még egyszer megrúgni! Éppen egy regényt írok, és miattad kizökkenek a gondolatmenetből. Holmes kiemelt egy lapféleséget – de mit?

A detektív pár pillanatig merőn nézte, aztán odavitte Marynek. Á, egy fénykép! Mary átvette, gondosan ügyelve arra, hogy csak a szélénél fogja. Az a fajta kép volt, amivel színházi előadásokat szoktak reklámozni. Egy jelmezes hölgyet ábrázolt, aki olyan ruhát viselt, mintha... Shakespeare egyik darabjának szereplője lenne? Cordelia? Lady Macbeth? Mindenesetre a hölgy gyönyörű volt.

– Ki ő, Mr. Holmes? – kérdezte Mary. A legkevésbé sem számított rá, hogy a detektív egy nő fényképét rejtegeti egy titkos fiókban. Hacsak nem egy női gyilkosét...

– Amikor találkoztam vele, úgy hívták: Irene Adler. Manapság Mrs. Norton a neve. Csupán rövid ideig ismerhettem itt, Londonban, de évekkel később írt nekem. A férjét valaha áthelyezték a bécsi nagykövetségünkhöz, és miután az úriember elhunyt, a hölgy úgy döntött, inkább ott marad. Azt mondta nekem, hogy Angliában túl sok fájó emlék idéződne fel benne. Azóta is levelezünk, bár elég ritkán írunk egymásnak. Viszont, ha írok neki, és elmagyarázom az önök helyzetét, biztosra veszem, hogy segíteni fog. Mire megérkeznek Bécsbe, a levél már valószínűleg ott lesz. Mrs. Nortonnak vannak ismerősei az ottani értelmiségi és művész közösségekben.

Holmes visszavette a fényképet, ismét megnézte, és az arcán kifürkészhetetlen kifejezés honolt. Aztán megcsóválta a fejét, ami alighanem arra utalt, hogy valamilyen gondolat suhant át az elméjén, és visszatette a fotót a titkos fiókba.

Ez meg miféle rejtély? Akármilyen viszony fűzte Holmest ahhoz az nőhöz, nem lehetett hétköznapi ügy. Mary még sosem látta, hogy a detektív ennyire elmélázott valamin. Már-már tétovának tűnt. Mintha nem lett volna önmaga. Még Watson is furcsálkodva méregette.

– Köszönöm, Mr. Holmes – felelte végül Mary, és nem igazán tudta, hogy mit gondoljon. – Úgy tervezzük, hogy a jövő hét elején indulunk. Igyekszünk a lehető leggyorsabban elintézni a függőben lévő ügyeinket. És az utazás körülbelül két hétig fog tartani. Ha megadná nekem Mrs. Norton címét, megkereshetném őt abban az esetben, ha a levele nem érne oda időben, vagy elveszne útközben. Mindenképpen hálás lennék a segítségéért. – Mialatt beszélt, óhatatlanul felmerült benne a gondolat, hogy mennyit tudhat segíteni nekik egy színésznő. Bár, ma már talán nem is színésznő... Ha a néhai férje a nagykövetségen dolgozott, akkor talán vannak ismerősei a kormányzatban, akik segíthetnek megtalálni Lucinda van Helsinget. Mary végül arra a következtetésre jutott, hogy mindenképpen hasznos lesz, ha ismernek egy angol hölgyet Bécsben. Justine jobban beszélte a németet, mint ő maga gondolta, de bizonyosan nem folyékonyan.

– Jól sejtem, hogy Miss Moreau jelenleg Purfleetben van? – kérdezte Holmes, aki mostanra visszaváltozott igazi önmagává: máris a hivatalos ügyekkel foglalkozott.

Mary csupán bólogatott. A detektív pontosan tudta, hogy Catherine ott van. Ő javasolta, hogy rendszeresen fel kellene keresnie Joe Abernathyt, mivel Holmest, Watsont és Maryt ismerték a faluban, különösen a tébolydában. És Holmes nem figyeltette folyamatosan az Athéné Klubot? A Baker Street-i csibészek egyike-másika állandóan a Park Terrace 11. körül őgyelgett. Mary csak néha látta meg őket, de Catherine mindig érezte a szagukat. És ő ezen a reggelen megemlítette, hogy magával viszi Charlie-t. Aki kétségkívül tudatta Holmesszal, hogy hová megy.

– Akkor talán, miután Miss Moreau hazatér, tarthatnának egy gyűlést, és Watsont, illetve engem is meghívhatna, ha volna olyan kedves – folytatta Holmes. – Rendkívüli módon érdekel, mit tervez dr. Seward. Különösen az, hogy szándékában áll-e Kelet-Európába utazni a közeljövőben. Amennyiben Van Helsing a lányán kísérletezik, akkor gyanítom, hogy valamilyen módon Seward is érintett az ügyben. Nyilván emlékszik még arra, amit Van Helsing írt Sewardnak a kísérletei állásáról... talán erről volt szól? És megbeszélhetnénk az önök utazásának részleteit.

Mary előre tudta, hogy ez lesz: amint beszél Lucinda van Helsingről a detektívnek, Holmes azonnal átveszi a parancsnokságot. Ha őszinte akart lenni magával, és általában igyekezett, hogy az legyen, akkor be kellett vallania, ez volt az egyik oka annak, hogy több mint egy héten át nem mutatta meg a levelet Holmesnak. Vagy talán a legfőbb oka. Végül is, ez az ő ügye volt – az Athéné Klubé –, legalább annyira, mint a detektívé. Azt viszont nem tudta, hogyan utasíthatná el az ajánlatot. Holmes jót akart, ráadásul felajánlotta a támogatását, amire a klubtagok teljesen egyértelműen rá is szorultak.

– Catherine csak a délutáni tea idejére jön vissza – felelte végül. – És addig is, mivel Mr. Lydgate immár nem köti le az ön figyelmét, dolgozhatunk a füleken? Legalább legépelhetném a kettejük beszélgetésének leiratát. – Mary egyre jobban gépelt, sőt nemrégiben vett egy könyvet, amiből állítólag meg lehetett tanulni a gyorsírást. – És szeretnék meggyőződni arról, hogy Mr. Lydgate esete megfelelően le van-e zárva, hogy rendbe rakhassam az összes feljegyzést, mielőtt elutazom.

– Nem tudom, mire mennénk ön nélkül, Miss Jekyll – udvariaskodott Watson. – Valószínűleg visszasüllyednénk abba az állapotba, amiben a megérkezése előtt voltunk.

Mary elnézően mosolygott. A két férfi pokoli – igen, ez a jó kifejezés, pokoli – rendetlenséget tudott teremteni, nagyon rövid idő alatt. Máris számíthatott rá, hogy azt majd neki kell eltakarítania, miután visszatért Bécsből. Akármikor lesz is az...

CATHERINE: A mi Marynk káromkodott. Meg vagyok döbbenve.

MARY: Nem, nem vagy.

Mary gondosan összehajtotta és a táskájába csúsztatta a levelet, aztán végre levette a kabátját, és leült az íróasztalhoz, közben vetett egy gyors pillantást a titkos fiókra. Akármilyen kíváncsiság gyötörte is, jelenleg el kellett fojtania. Egyébként is, Mr. Holmes asszisztense volt, és eljött az idő, hogy munkához lásson.

– Jól van, Miss Jekyll – mondta Holmes. – Ha volna szíves rendezni és leírni ezeket a jegyzeteket, amiket vasárnap este készítettem. Attól tartok, meglehetősen zavarosak...

A Baker Street 221B szalonjában sokáig nem hallatszott más, csak Mary tollának sercegése, Watson újságjának suhogása, valamint Holmes mormolásai, amelyek kivétel nélkül fülekről szóltak:

– Három hüvelyk a felső íve tetejétől a cimpa végéig... húsos Darwin-dudor... különösen nagyra nőtt cimpa, kétszer kilyukasztva...

A detektív ekkor Mary felé fordult, a kezében egy fület tartalmazó üvegedénnyel, és különösen elégedett hangon így folytatta:

– Tudja, Miss Jekyll, ez itt John Seton füle, a György-kori Anglia híres útonállójáé, akit Black Jack Seton néven is ismertek. Ő és az emberei rettegésben tartották Shropshire-t, amíg fel nem akasztották. A szelleme állítólag manapság is fel-felbukkan a földutak mentén. Láthatja, hogy ez a példány cáfolja Lombroso elméletét, miszerint a bűnözőt azonnal fel lehet ismerni a füléről. Setoné nem volt sem nagy, sem elálló, és ő mégis rabló, illetve gyilkos lett...

Ebben a pillanatban Mrs. Hudson kopogás nélkül kinyitotta az ajtót, amin Alice botladozott be. A ruhája ujja még ekkor is fel volt gyűrve a könyökéig annak jeleként, hogy alig pár perce még a nagymosással foglalatoskodott.

– Kisasszony, távirat érkezett! – bökte ki nagy nehezen, majd a tenyerét az oldalához szorítva zihált. Átfutott az egész parkon?

– Üljön le, Alice, máskülönben elesik! – szólt rá Watson a lányra. – Jöjjön, itt a szófán van hely – tette hozzá, és gyorsan félresöpört néhány hamupelyhet.

Mary a detektívet és a drágalátos üvegedényét kikerülve átvágott a helyiségen.

– Mrs. Hudson, hozna Alice-nek egy kis vizet? És tényleg ülj le, ahogyan dr. Watson javasolta! Mi az, ami ennyire sürgős? – kérdezte aztán, és átvette a táviratot a lánytól. Pár pillanat alatt elolvasta, majd megmutatta Holmesnak is. A vékony, krémsárga papíron a következő üzenet szerepelt:

LUCINDA ELTŰNT KERESSÉTEK MEG ÉS HOZZÁTOK EL BUDAPESTRE AZ S. A. ÉVES GYŰLÉSE SZEPTEMBER 20–24 KÖZÖTT LESZ MEG KELL GYŐZNI ŐKET HOGY HAGYJÁK ABBA A KÍSÉRLETEZÉST SZERETETTEL MINA.

II. FEJEZET

Találkozó Purfleetben

Mary ezúttal meg sem látta a rózsákat. A lehető leggyorsabb iramban sietett át a parkon, az oldalán Sherlock Holmesszal. És ha belegondolt, hogy fülekkel töltötte a fél délelőttöt! Most már tudta, meg kellett volna találnia a módját, hogy hamarabb útnak induljon, röviddel azután, hogy megkapta Miss Murray levelét. De hát annyi mindent kellett elintézni! Áttekintették a vasúti menetrendeket, szálláshelyeket kerestek, és persze mindvégig ott volt a kérdés: miből fogják kifizetni az egészet. Jelenleg sem álltak indulásra készen, és úgy tűnt, legalább még egy hétre szükségük van. És most Lucinda van Helsing eltűnt.

Hogy az ördögbe fognak megtalálni egy lányt, akit sosem láttak, egy városban, amit nem ismernek, és amelynek lakói nem beszélnek angolul? És hogyan fogják Budapestre vinni Lucindát? Ezt már aligha tudják kifizetni... És alig három hetük maradt szeptember huszadikáig. Teljességgel lehetetlennek tűnt az egész.

– Egy pillanat, Miss Jekyll! – mondta hirtelen Holmes, közben karon fogta, és megállította Maryt. – Hiába vág át ennyire gyorsan a Regent’s Parkon, ettől nem jut el hamarabb Bécsbe. Jócskán lehagytuk Watsont és Alice-t.

Mary visszanézett. Igen, valóban nagyon lemaradtak. Watson támogatta a lányt, aki szinte ernyedten lógott az orvos karján, és erősen sántított.

– Nagyon sajnálom – felelte Mary. – És a rohanás tényleg nem segít. Eltűnt az a személy, akit meg akarunk menteni. Ezek után számít még, hogy mennyire hamar érünk Bécsbe? Attól tartok, máris kudarcot vallottunk.

– Bizonyosan nem vallottak kudarcot. Figyeljen csak, felismerem ezt a helyet! Egy májusi estén itt hagytuk a holttestét annak az állatembernek, aki megtámadta Miss Frankensteint. Pontosan az alá a fa alá fektettük! Ön, Miss Rappaccini, Miss Moreau és Miss Frankenstein... és igen, Miss Hyde is, akármilyen bajkeverő, rendelkeznek bizonyos képességekkel, amikkel az átlagos hölgyek vagy akár urak nem. Ne adják fel, mielőtt egyáltalán belekezdtek volna!

Mary kíváncsian pillantott Holmesra, aki nem szokott bátorító beszédeket tartani. És a detektív most visszafelé nézett, Watson és Alice irányába. Marynek tetszett a férfi arcának oldalnézete. Az éles vonások révén egy ragadozó madár ábrázatára hasonlított – ez az arc igazi határozottságot és megingathatatlanságot sugallt. Mr. Holmes társaságában az ember mindig tudta, hol van... általában.

– Bocsássanak meg nekünk! – mentegetőzött Watson, amikor utolérték őket. – Alice bokája megsérült, jóllehet ő váltig állítja, hogy semmi az egész. Azt hiszem, csúnyán megrándult futás közben.

– Jól vagyok, dr. Watson – bizonygatta Alice, holott az arca sápadt és verejtékes volt.

– Akkor így megyünk tovább! – jelentette ki Holmes, azzal felkapta a konyhalányt, aki felsikoltott ijedtében, és elindult vele az ösvényen. Mary döbbenten bámult utánuk.

– Holmes néha gépezetnek tűnik – jegyezte meg Watson –, de higgye el, vannak nagyon mély érzései. Figyelte őt, Miss Jekyll, mialatt a kezében tartotta azt a fényképet?

– Igen... milyen viszony fűzte Mrs. Nortonhoz? – kérdezte Mary, ami aligha volt udvarias dolog a részéről, viszont... szerette volna tudni.

– Ó, ki ismeri Holmes szívének legmélyét? – válaszolta a doktor. – De azt hiszem, a hölgy volt az élete szerelme.

Mary hallgatagon lépdelt dr. Watson mellett. Valahogy sosem képzelte... De persze még Mr. Holmesnak is bele kellett szeretnie valakibe az élete folyamán. Tudta, hogy a férfi nem sokkal idősebb nála, és jóval szabadabban élt, mint ő, aki szinte ki sem tette a lábát a házából. A felismerés nyomán leszidta magát gondolatban, amiért annyira meglepődött.

– Érdekes eset volt – folytatta Watson rövid hallgatás után. – Kezdetben azt gondoltuk, hogy Irene Adler csak egy hétköznapi kalandornő. Csehország királya kért meg minket, hogy kerítsük elő. A hölgy valaha az uralkodó szeretője volt, és birtokolt egy kettejüket ábrázoló, kompromittáló fényképet. A király készült feleségül venni egy rangjához illő hölgyet, aki a legszigorúbb erkölcsi elvek szerint élt. Attól félt, hogy Miss Adler a nyilvánosság elé tárja a felvételt, és megkért minket, hogy szerezzük meg. Egyszerű ügynek hittük. De kiderült, hogy a hölgy rendkívül leleményes és ravasz. Tudomásom szerint ő az egyetlen ellenfél, aki legyőzte Holmest.

Mostanra már a Park Terrace-on jártak, és Holmes a ház lépcsőjénél várta őket, továbbra is a karjában tartva Alice-t. Mary megkerülte a detektívet, és kinyitotta az ajtót, közben a fejében egymást kergették a gondolatok. Miféle nő lehet ez a Miss Norton? Csehország királyának egykori szeretője! Egy potenciális zsaroló! Egy könyv szereplőjének tűnt. Mr. Holmes miért vonzódott egy ilyen nőhöz? De hát a férfiak – ahogyan azt Mrs. Poole gyakran mondogatta – mindig is kiszámíthatatlanok voltak. Mary gyanította, hogy nemigen fogja megkedvelni ezt az Irene Nortont.

MARY: Ezt muszáj beleírni? Irene is el fogja olvasni.

CATHERINE: Szerintem meg fogja érteni.

MARY: Persze hogy megérti, de engem akkor is zavarba hoz.

CATHERINE: Azért, mert igaz. Mert pontosan ezt érezted abban az időben.

MARY: Ez még nem jelenti azt, hogy feltétlenül meg kell említenünk.

– Mr. Holmes, letenné Alice-t a szófára? – kérte Mary, a szalonba érve.

– Teljesen jól vagyok, kisasszony – állította Alice, és mert az arcát a detektív vállába temette, a hangja lefojtva, tompán szólt. – Tényleg el tudok menni a konyháig!

– Még nem mehet – jelentette ki Watson. – Meg akarom vizsgálni a bokáját. Miss Jekyll, ez a helyiség meglehetősen megváltozott az előző látogatásunk óta. Akkor is ennyire sötét színezetű volt?

Mr. Holmes és dr. Watson mikor is járt utoljára a Park Terrace 11.-ben? Mary meghökkenve jött rá, hogy az bizony három hónapja történt, röviddel azután, hogy megoldották a Whitechapel-gyilkosságok rejtélyét. Igen, a szalon jelentősen átalakult azóta.

– Ez Beatrice műve – felelte. Jóllehet, Justine festette kékre a falakat, amiken a mennyezet alatt vörös és sárga virágokkal teli szegély futott körbe, de Beatrice vette meg a kiegészítő bútorokat, akárcsak a William Morris által tervezett szöveteket, amikkel áthúzták a szófát és a karosszékeket. És vásárolt néhány kék porcelánvázát is. Takarékos esztétikus stílusban dekorált – ezt állította, akármit jelentett is a kifejezés. De legalább a szalon már nem volt olyan lehangoló, mint Mrs. Jekyll halála után!

Holmes letette a szófára Alice-t, és becsúsztatott a feje alá egy hímzett török párnát – ez is Beatrice esztétikus stílusában készült.

– Orvosi utasításra feküdnie kell! – mondta a detektív, azzal felegyenesedett, aztán lihegés nélkül, nyugodtan állt, mintha nem az imént cipelt volna el egy sérült lányt a parktól a házig.

– Mary kisasszony! Hallottam a hangját! – mondta Mrs. Poole, aki ekkor lépett be a helyiségbe. Még ekkor is kötényt viselt, és a ruhája ujja fel volt gyűrve a könyöke fölé. A haja – rá nem jellemző módon – az arcába lógott. Az egyik karját szappanhab borította. Egyértelműen látszott rajta, hogy egyenesen a mosóteknő mellől érkezett.

– Úgy tűnik, Alice-nek kificamodott a bokája – mondta Mary, közben levette a kalapját és a kesztyűjét, amiket felrakott a kandallópárkányra. – Beatrice merre jár?

– Mindjárt szólok neki – felelte Mrs. Poole, azzal felkapta a kalapot és a kesztyűt, kétségkívül azért, hogy a helyükre vigye őket, és kisietett a szalonból. Marynek bűntudata támadt. Ez nem Holmes lakása volt, ahol bárhol ott lehetett hagyni kalapokat, kesztyűket és minden mást. Nem akart többletmunkát adni a házvezetőnőnek.

– Azt hiszem, csak meghúzódott – vélekedett Watson, a szóban forgó bokát tapogatva. – De annyi bizonyos, hogy egy darabig fájni fog. Néhány napig kímélnie kell, Alice. Meg tudja oldani?

Alice bólogatott, de eléggé bizonytalanul.

– Mary! Láttad a táviratot? – Ezt Justine kérdezte, aki ekkor jelent meg az ajtóban. Még most is viselte a ruháját védő köpenyt, amit olajfesték foltjai és csíkjai tarkítottak. A fejét kendő borította, és ecsetet tartott a kezében, aminek sörtéi a svájci égbolt nevezetű színben pompáztak – jelenleg ezzel a festékkel dolgozott. Hirtelen meglátta a vendégeket, és mosolyogva folytatta: – Ó, Mr. Holmes és dr. Watson! Milyen kellemes meglepetés, hogy látom önöket ezen a szép napon!

– Igen, láttam, és fogalmam sincs, mit kezdjek vele – válaszolta Mary. – El tudunk indulni egy hétnél hamarabb?

– Ma megérkeztek az útlevelek, de a csomagolást még el sem kezdtük. És azt hiszem, a bankban is el kell intézned az ügyeket – közölte Justine, majd lenézett az ecsetjére, és döbbenten hozzátette: – Mon Dieu, tényleg lehoztam ezt? Bocsássanak meg, mindjárt visszajövök!

– Alice, cosa ti è successo? Mi történt? Mrs. Poole-tól hallottam, hogy megsérültél! – hadarta izgatottan Beatrice, mialatt kesztyűs kezében kosarat szorongatva besietett a szalonba. Amikor a szófa közelébe ért, mindenki ösztönösen elhúzódott tőle. Még Watson is hátrált, bár azonnal visszalépett az előző helyére, mintha ezzel akarta volna megmutatni, hogy nem fél. Beatrice letérdelt a szófa mellé, és kivett a kosarából egy fehér vászontekercset, illetve egy zöld folyadékkal teli palackot.

– Azt hiszem, Miss Rappaccini, hogy csak megrándult – jelentette ki Watson. – Megkérdezhetem, hogy mi van abban a palackban?

– Gyulladáscsökkentő szer. A saját készítményem. Igen, érzem a duzzanatot – mondta Beatrice, mialatt végigtapogatta Alice bokáját. A kesztyűje a legvékonyabb, legfinomabb bőrből készült, és pontosan a kezére szabták, hogy a lehető legkevésbé akadályozza. A tapintása természetesen így sem volt az igazi, de ha viselte a kesztyűt, meg tudott érinteni valakit anélkül, hogy égési sérülést okozott volna neki. – Az urak adnának nekünk egy percet? – kérdezte aztán, és jelentőségteljes pillantást vetett Holmesra. A detektív mosolyogva elfordult, és a Mary anyját ábrázoló festményt kezdte tanulmányozni, ami a kandalló felett lógott. Watson szintén elfordult. Amint másfelé néztek, Beatrice lehúzta Alice lábáról a harisnyát. Aztán meglocsolta a zöld folyadékkal a tekercset, amit rácsavart a sérült bokára, míg végül rákötözött egy másik, száraz vászondarabot is, hogy rögzítse. – Így ni, ez majd csökkenti a duzzanatot! – jelentette ki végül elégedetten.

– Átmehetek a saját szobámba? – kérdezte Alice félénken. Nagyon sápadt volt, továbbá látszott rajta, hogy rosszul érzi magát, és retteg.

– Természetesen – felelte Beatrice. – Most pihenned kell. Azt hiszem, neked egy jó darabig tilos a kaland.

– Átvigyem? – ajánlkozott Holmes, és visszafordult a társaság felé.

– Ne! – tiltakozott riadtan Alice, pontosan abban a pillanatban, amikor az ajtóban álló Justine – aki immár megszabadult az ecsettől és a köpenytől – annyit mondott:

– Én is el tudom intézni!

– Igen, Justine, nagyon kérem! – vágta rá Alice, szemlátomást megkönnyebbülten.

ALICE: Belehaltam volna. Mr. Holmes a szobámban, a konyhánál? Azt már nem! Inkább négykézláb lemásztam volna a lépcsőn!

– Akkor gyere, ma petite! Fond a nyakamra a karodat! – mondta Justine, és úgy emelte fel a lányt, hogy még kevesebbet erőlködött, mint az imént Holmes.

– Megyek, nyitom nektek az ajtókat – ajánlotta Beatrice, azzal a karjára akasztotta a kosarát, és a távozó Justine nyomába szegődött.

– Miss Rappacciniből kiváló orvos lett volna, ha nem nőnek születik – jegyezte meg Watson.

– Vagy ha nem lenne mérgező – tette hozzá Diana, aki ekkor jelent meg az ajtóban. – Szokás szerint, nekem senki nem mond semmit.

De legalább felöltözött! Bár azért hátul kilógott a blúza, és a kendője ferdén állt. És elfelejtette kikefélni a haját? Diana esetében sosem lehetett biztosan tudni.

– Jól van, gyere be, úgyis gyűlést tartunk – válaszolta Mary, és kivette a táviratot a táskájából. – Ki kell találnunk, hogy mihez kezdjünk ezzel. – Lerakta a táskát a kandallópárkányra, ám ekkor rájött, hogy mit művel: megint pluszmunkát csinál Mrs. Poole-nak. Így végül letelepedett az egyik karosszékre, és az ölébe rakta a táskát. Hirtelen nagyon fáradtnak érezte magát, és tényleg nem tudta elképzelni, hogy mit fog tenni.

Holmes vele szemben ült, a szófán, ahol az előbb Alice feküdt. Watson épp készült helyet foglalni a detektív mellett, amikor Diana villámgyorsan – és ügyesen, mint egy macska – megkerülte őt, leült a szabad helyre, majd felrántotta a lábát, és befészkelte magát a szófa sarkába. Az orvos félig derűsen, félig bosszúsan nézett rá, és szó nélkül elfoglalta a másik karosszéket. Amint hátat fordította a lánynak, Diana kiöltötte a nyelvét, Mary pedig szigorúan nézett rá, és lendületesen megrázta a fejét, amivel azt üzente neki: „Fejezd be, te poronty!”

DIANA: Fejrázással nem tudod azt üzenni, hogy „poronty”!

MARY: Ó, tényleg nem?

– Mi lenne, ha ismertetné velünk az eredeti tervet? – vetette fel Holmes. – Hogyan akarták megmenteni Lucinda van Helsinget?

– Szükségem van az aktámra – felelte Mary. – Minden abban van. Az asztalon fekszik, a könyvtárban.

– Itt hozom! – közölte Justine, aki ekkor ért vissza a szalonba, a kezében egy dossziéval és egy kis méretű, vörös könyvvel. – Beatrice éppen fájdalomcsillapítót készít, az majd segít Alice-nek elaludni. Betettem ide az útleveleket, közvetlenül azelőtt, hogy megjött a távirat. Láthatja, Mr. Holmes, milyen szervezettség van itt! Még egy Baedekert is beszereztünk.

Átadta a dossziét Marynek, aki egy intéssel azt kérte tőle, hogy húzza a kisasztalt a szófa elé. Aztán letette rá az aktát, és kihúzta az előző hetek során összegyűjtött dokumentumokat. Justine az asztalra fektette a vörös könyvet is, amelynek borítóján a Baedeker’s Austria felirat díszelgett.

Mary felvette a halom tetején lévő útleveleket, és a detektív felé nyújtotta őket.

– A Baedeker szerint egy európai utazáshoz nem feltétlenül kellenek útlevelek, de szükségünk van rájuk, hogy tudjuk igazolni magunkat valamivel. Mint azt ön is láthatja, nem az igazi nevünkre lettek kiállítva.

Valamennyi útlevél egyetlen vastag, hivatalosnak tűnő papír volt, és az Útlevélhivatal egyik tisztviselőjének díszes betűkkel felrótt írása szerepelt rajta, ami arról szólt, hogy az útlevél birtokosa brit állampolgár, és jogában áll szabadon mozogni abban az országban, amelyben bemutatja ezt az iratot.

– Justin, Mary és Catherine Frank – sorolta a neveket Holmes, mialatt az útleveleket fürkészte. – Jól sejtem, Miss Frankenstein, hogy ön lesz Justin?

– Így van, Mr. Holmes – felelte Justine. – A magasságom miatt nőként azonnal feltűnő lennék. Férfiként kevésbé leszek az, semmivel sem jobban, mint ön. Ó! – tette hozzá, mintha hirtelen eszébe jutott volna valami, és lehúzta a kendőt a fejéről. – Látja?

– De Miss Frankenstein! – fakadt ki Watson meglepetten. Justine haja, ami a szélfútta búzatábla színében játszott, alig egy héttel ezelőtt még jóval a válla alá ért, de most takarosan rövidre vágva hordta, mint akármelyik londoni banktisztviselőé. A magas teremtés Justine Moritzként, Frankensteinék szolgálójaként szemrevaló, folyton jókedvű, meglehetősen butuska leányzó volt, akinek a szeme abban a kékben pompázott, mint a svájci Alpok lejtőin élő harangvirágok. Justine Frankensteinként – akit az apja és megteremtője, Victor Frankenstein keltett életre – rendkívül magas és folyton sápadt volt, továbbá rendszerint meggörnyedve állt, hogy palástolja a magasságát. Komoly és csendes típus lett, és már aligha lehetett szemrevalónak nevezni. De férfiként finoman és érzékien jóképűnek hatott, ami vonzó lehetett az értelmiségi nők, mint például a The Yellow Book írói, a szüfrazsettek, és a ruhareform hívei szemében.

BEATRICE: Azt hiszem, én is értelmiségi nőnek minősülök, akikről feltűnő megvetéssel írsz! Bár én nem írok a The Yellow Bookba – azt meghagyom neked, Cat. És szerintem Justine kimondottan jóképű volt férfiként.

CATHERINE: Kétlem, hogy a The Yellow Book szerkesztőit érdekelnék azok a dolgok, amiket én írok!

BEATRICE: Hát, én nem vitatkozom veled politikáról vagy irodalomról, az biztos!

CATHERINE: Azt nagyon bölcsen teszed.

– Családként szeretnénk utazni, mint egy fivér és két nővér – magyarázott tovább Mary. – És az tűnt a legjobbnak, ha egy meglehetősen gyakori nevet választunk. Úgy gondoltuk, hogy a miénkre – a Jekyllre, a Moreau-ra, a Frankensteinre – felfigyelhet valaki. Tudja, vonatjegyet kell vennünk, fizetnünk kell a szállásért...

– És mit terveznek, hogyan jutnak el Bécsbe? – érdeklődött Holmes, közben lekönyökölt a térdére, és összetámasztotta az ujjait. Ez volt az ő „mindjárt javaslok valamit” póza. Aminek láttán Mary máris reszketve gondolta: és most jön az, hogy összezúzza a terveinket. De erőt vett magán, és azt felelte:

– Londonból vonattal megyünk Doverbe, ahonnan természetesen kompon kelünk át a csatornán Oostendébe, onnan pedig több vonattal...

– Nem egy expresszel? – szólt közbe a detektív.

– Nos, Mr. Holmes, nem engedhetjük meg magunknak, hogy expresszel utazzunk. Oostendéből elvonatozunk Brüsszelbe, onnan Frankfurtba, majd Nürnbergbe, végül pedig Bécsbe. Másodosztályon utazunk, amikor csak lehetséges, és panziókban szállunk meg, az állomások közelében. Nagyon gondosan megterveztük az utat.

– Ebben nem is kételkedem, Miss Jekyll. Ha tervezésről van szó, ön mindig gondos és alapos munkát végez. De ha így utaznak, mennyi idő alatt érnek el Bécsbe?

– Két hét – felelte Justine. – Őszintén szólva, Mr. Holmes, ez a leggyorsabb közlekedési mód, amit meg tudunk fizetni. Én eladtam egy festményemet a Grosvenornak. Catherine előleget kapott az Astarte titkaiért. Beatrice éjjel-nappal dolgozott, mert kapott egy nagyobb megrendelést a Királyi Sebészkollégiumtól. Valamennyien hozzájárultunk a pénz előteremtéséhez, amennyire csak tudtunk, és Mary nagyon gondosan számította ki a költségeket.

Mary lenyűgözve nézett Justine-re. Nem szokott ő vitába szállni senkivel, erre tessék, most így kiállt Mr. Holmes ellen! Szép volt tőle, annyi bizonyos. Justine sokat változott az Athéné Klub megalapítása óta eltelt három hónapban. Mindannyian megváltoztak.

– Két hét, az túl hosszú idő – jelentette ki Holmes. – Ne feledjék, hogy szeptember huszadikára Budapestre kell érniük, mert akkor kezdődik a Société des Alchimistes találkozója. Hogy Miss Murray, az ön régi nevelőnője mit tervez, azt nem értem... és azt sem, hogy miért szeretné, ha önök odavinnék Lucinda van Helsinget. De ön, Miss Jekyll ismeri és tiszteli őt, ami alapján feltételezem, hogy a hölgy okos, illetve nyomós okkal kér önöktől valamit, ami most szinte lehetetlennek tűnik. Nekem is érdekem fűződik ehhez az ügyhöz, mivel jelenleg is dolgozom azon, hogy feltárjam az Alkimista Társaság titkait. És azt is szeretném kideríteni, hogy Van Helsing és Seward mire készülnek. Ha jómagam utazhatnék, megtenném. A veszélyek ellenére is örülök, hogy önök belevágnak, és remélem, tájékoztatni fognak, ha a körülmények lehetővé teszik. Viszont, ha a lehető leghamarabb szeretnének Bécsbe érni, akkor expresszel kell utazniuk. Foglalok önöknek három jegyet az Orient expresszre, a saját költségemre. Mivel a szerelvényben hálókocsik is vannak, nem kell fizetniük külön szálláshelyért. És táviratban értesítem Irene Nortont a megérkezésük időpontjáról.

Hosszas csend következett, amit végül Holmes tört meg:

– Valamennyien ingerülten néznek rám – mondta kissé aggodalmasan. – Még Miss Frankenstein is, holott ő nem szokott ingerülten nézni. Mondják meg, kérem, hogy mi rosszat tettem!

– Hölgyeim, meg kell bocsátaniuk Mr. Holmesnak – szólalt meg ekkor Watson. – Sokszor történik meg vele, hogy ő a főnök, és néha elfelejti, hogy mások esetleg nem értenek egyet vele, vagy nem tetszik nekik, hogy a saját elképzelései szerint átalakítja a dolgokat.

– Más szóval: maga a nagy Sherlock Holmes, ezért senki nem mer szólni, amikor az agyára megy másoknak – jelentette ki Diana.

Mary lenézett a kezére, és derűsen mosolygott, részben azért, mert amit a húga mondott, az színigaz volt, részben pedig azért, mert az imént Dianának sikerült csendben maradni öt teljes percen át. Ami az ő esetében komoly haladást jelentett.

– Igaza van, Mr. Holmes – mondta aztán Mary. Próbálta eltüntetni a mosolyát, mert Holmes nem volt hozzászokva ahhoz, hogy derülnek rajta, ráadásul aligha mondták még a szemébe, hogy néha az agyára megy másoknak. – Expresszel kétségkívül sokkal hamarabb odaérnénk. Viszont azt, hogy elfogadjuk-e az ajánlatát, meg kell tárgyalnom az Athéné Klub tagjaival. Tudja, nekünk nincs elnökünk, a döntéseket a tagság hozza meg, közösen.

Miután elhallgatott, látta Holmeson, hogy mondani akar valamit. És mi lenne az a valami? Mary készen állt a vitára. De a detektív jól érzékelhetően visszafogta magát. Kegyetlenség lett volna kinevetni – valóban segíteni akart, és az ajánlatot csakis nagylelkűnek lehetett nevezni. Persze, maga ez a nagylelkűség sértésnek érződött. Mindazonáltal Mary úgy számolta, hogy ha gyorsan be tudják fejezni az előkészületeket, és egy-két napon belül elindulnak, akkor kevesebb mint egy hét múlva már Bécsben lehetnek. És akkor lesz két hetük arra, hogy megkeressék Lucinda van Helsinget, majd elvigyék Budapestre. A vállalkozás még így is reménytelennek tűnt, de legalább gyorsabban haladhattak.

– Óhajtanak teázni, kisasszony? – érdeklődött Mrs. Poole, aki ekkor lépett be a szalonba. Immár nem a mosáshoz használt öltözete volt rajta, hanem fekete ruhát és kötényt viselve, visszaváltozott a tiszteletre méltó önmagává. Mary arra gondolt, hogy valaha megengedhettek maguknak egy rendes mosónőt, egy szobalányt, aki segített Mrs. Poole-nak a teázás körüli teendőkben, és az inast, aki ide-oda rakosgatta az asztalt... De ez már a múlté volt, és úgy tűnt, senki sem áhítozik utána. Amúgy pedig az előző szobalány, illetve az inas – Enid és Joseph – időközben összeházasodtak, és a hírek szerint boldogan éltek Basingstoke-ban.

– Igen, Mrs. Poole, köszönöm – felelte Mary. – Ha jobban belegondolok, nem is emlékszem rá, hogy ebédeltem volna. Megkaptuk a táviratot, aztán Alice megsérült, majd az utazáshoz szükséges dokumentumokkal foglalkoztunk...

– Bárcsak maguk, fiatal hölgyek többet gondolnának a gyomrukra, és kevesebbet a rejtélyekre meg a kalandokra – jegyezte meg Mrs. Poole. – Ha én nem lennék, szerintem egyikük sem enne soha egy rendes vacsorát!

– Ez teljességgel igaz – ismerte el Mary. – Behozná, kérem? Mindjárt letakarítjuk az asztalt.

– És én kaphatnék lekváros aprósüteményt? – érdeklődött Diana. – Tudom, hogy van! – De Mrs. Poole már kiment az ajtón, és a konyha felé tartott. – Jövök, és segítek! Amúgy sincs értelme annak, hogy itt legyek, mivel én nem mehetek, pedig én vagyok a legokosabb és leghasznosabb! – Diana azzal szintén elhagyta a szalont, közben olyan megvető képet vágott, amilyet csak bírt.

Justine döbbenten nézett Maryre, és azt kérdezte:

– Diana önként segít?

– Ez az, amiben erősen kételkedem – vallotta be Mary. – Diana csak akkor tesz meg valamit, ha van valamilyen szándéka vele.

DIANA: Gondoskodni akartam róla, hogy Mrs. Poole biztosan bevigye az aprósüteményt. Azt az egyik konyhaszekrényben tartja, és ha lemegyek hozzá, mindig ad belőle. Én megmondtam, hogy Mrs. Poole engem szeret a legjobban.

MRS. POOLE: A sütemény azért kell, hogy csendben maradj, te csibész kölyök! És Alice-nek is szoktam adni, ha kér.

DIANA: Alice annyira sótlan. Ezt a szót kell megtanulnom ma. Egész jó, nem? Még latinul is tudom: insulsus. Igen, Alice olyan sótlan.

BEATRICE: Azért kértél meg, hogy tanítsalak latinra, hogy sértegethess másokat?

– Á, hát mind itt vagytok!

Catherine hangjára Mary meglepetten kapta fel a fejét. Catherine a szalon ajtajában állt. Nyilván ő is saját maga nyitotta ki a bejárati ajtót, de ezúttal megúszta Mrs. Poole rosszalló megjegyzéseit. Bár Mrs. Poole-t alighanem még jobban megrázta volna az, hogy Catherine milyen ruhát viselt ekkor, mint az, hogy csengetés helyett egyszerűen csak bejött a házba.

– Veled meg mi történt? – kérdezte Mary. – Úgy nézel ki... – Elhallgatott pár pillanatra, mert nem talált szavakat, amelyekkel le tudta volna írni Catherine öltözetét, majd így folytatta: – Azt biztos, hogy reggel még nem ez volt rajtad. Hol az öltönyöd?

– Nem mehetek Bécsbe! Prendick még Londonban van, és találkozni fog dr. Sewarddal... hogy mondod? Á, erre gondolsz? – kérdezte Catherine, és végignézett magán. Amikor reggel távozott, még kopott, de tisztességes férfiöltönyt viselt. Most pedig női ruhát, ami túlságosan nagy volt rá, továbbá levendulaszínben pompázott, és eléggé kopottnak tűnt. Ha mindez nem lett volna elég, a fején lévő szalmakalap úgy nézett ki, mintha egy madárijesztőtől származott volna (onnan származott). Néhány hajfürtje az arca mellett bukkant ki a kalap alól. Felgyűrte a ruha ujját, hogy szemügyre vegyen egy, az alkarján vöröslő, hosszú karcolást, közben magyarázni kezdett: – Beleestem egy bokorba, és kénytelen voltam ruhát lopni egy szárítókötélről. De a lényeg az, hogy végre-valahára történik valami! Seward ismét találkozni fog Prendickkel a jövő héten, egy sohói házban. Ki kell derítenem, hogy miben mesterkednek. Á, jó napot, Mr. Holmes, és önnek is, dr. Watson! Na, ha önök itt üldögélnek, akkor bizonyosan készül valami. Maguk is felfedezték azt a dolgot, amit én?

– Ezek szerint Prendick kijutott a tűzből – állapította meg Watson. – Gyanítottuk, hogy sikerült kimenekülnie abból a raktárból.

– Éppen Bécsről és Lucinda van Helsingről beszélünk – mondta Mary. – Miss Murray szerint Lucinda eltűnt, és meg kell találnunk... mi? Mit fedeztél fel? Az lesz a legjobb, ha leülsz, és elmondod, mi történt Purfleetben. Mrs. Poole mindjárt behozza a teát.

– Mrs. Poole-t áldja meg az Isten, akiben nem hiszek – válaszolta Catherine szenvedélyesen. – Charlie, itt maradsz teára, ugye?

Charlie bedugta a fejét az ajtón, aztán óvatosan beljebb merészkedett, körülbelül olyan mozdulatokkal, mintha egy kígyókkal teli verembe araszolt volna be.

– Napot’, Mr. Holmes. Tudom is én... Diana itt van?

– Lent van, a konyhában – felelte Mary. – Jobban szeretnél ott teázni?

– Igen, kisasszony – válaszolta Charlie hálásan, azzal eltűnt, és már csak a bakancsa talpának szapora csattogása visszhangzott a folyosón.

Mary a detektívre nézett. Holmes nem mondott semmit, de megint az a bizonyos kifejezés jelent meg az arcán, ami vagy azt jelentette, hogy elgondolkodott, vagy azt, hogy magyarázatra vár. Mary néha nyugtalanítónak találta a férfi türelmességét.

Catherine levette a fejéről a szalmakalapot, és letette a kandallópárkányra. Mary megjegyezte magának, hogy később el kell raknia, mielőtt Mrs. Poole megtalálja ott. Catherine aztán leült Holmes mellé a szófára, és elkezdte kibontani a haját, amit még reggel szoros kontyba kötött, hogy eltakarja az a férfikalap, amiben távozott a házból, és amit ezek szerint elveszített – de hol? És mi történt az öltönnyel? Mary óhatatlanul az így elpazarolt pénzre gondolt. De ezen a dolgon már aligha lehetett változtatni.

– Tehát, mi történt? – kérdezte fennhangon. – Sok mindent kell megbeszélnünk, de talán neked kellene kezdened. Úgy tűnik, eseménydús napod volt.

Mary előredőlt, és alig várta, hogy megtudja, mi történt Purfleetben. Justine leült a szőnyegre, és hátradőlve nekitámaszkodott az egyik karosszéknek. Holmes és Watson szintén várakozva nézett Catherine-re.

– Te jó ég, mindenki engem bámul! Tudom, hogy ijesztően nézek ki. Szóval, az elején minden jól alakult... – mondta Catherine, és belekezdett.

MRS. POOLE: A kalandozás egy dolog, de a lopást, azt végképp nem bírom elviselni. Hogy mennyi gondot vettem a nyakamba, mire visszajuttattam azt a ruhát Purfleetbe, a szegény, öreg Mrs. Pottsnak!

CATHERINE: Igazán sajnálom, de át kellett öltöznöm. Ugyanis, üldöztek. Jobban örült volna, ha elkapott volna a purfleeti rendőrség?

És most vissza kell kanyarodnunk ahhoz a reggelhez.

Néhány perccel azután, hogy Mary elindult a Baker Street 221B-be, Catherine a Marylebone Roadon leintett egy bérkocsit, ami a Fenchurch Street felé tartott.

– Arra kér, hogy vigyek el egy ilyen toprongyos utcagyereket! – morogta a kocsis, miután ők ketten felkapaszkodtak, és leültek. – Csavargó ez mind, és a legtöbbjük zsebtolvaj is! Nem tudom, hogy egy olyan úriembernek, mint ön, mi köze lehet egy ilyenhez!

Catherine egyenesen a férfi szemébe nézett, és halk mordulást hallatott. De tudta, hogy ezzel nem megy semmire, és inkább azt felelte:

– Amíg fizetek önnek, kedves barátom, oda visz, ahová kérem, és azzal, akihez kedvem van. Visszaszállítom ezt a szegény kis szökevényt az anyjának, hogy tisztességes életet élhessen. Most pedig: a Fenchurch vasútállomásra!

Azt már megtanulta, hogy egy rendes öltözet és a határozott, fölényes modor révén általában megkapja azt, amit akar – legalábbis Londonban.

A kocsis káromkodva elfordult, és felkiáltott:

– Gyí, te!

A lovak horkantottak, megindultak, és a kocsi nekivágott London zsúfolt utcáinak. Az ablakok nyitva voltak, és a kinti lárma miatt nem tudtak beszélgetni, de Catherine tisztán hallotta, hogy Charlie azt mondja:

– Szegény kis szökevény a seggem, az!

A Fenchurch állomásnál felszálltak a Purfleet felé tartó vonat egyik másodosztályú kocsijába. Ami szerencsére üres volt, így végre nekiláthattak tervet kovácsolni.

– Azt akarom, hogy miután megérkezünk Purfleetbe, beszélj a fiúkkal! – mondta Catherine. – A fiúk mindig tudnak sok mindenről. Ott van az a cipőpucoló a Royal Hotelben, ővele kezdd! Én megyek, és beszélek Joe-val. Három hónap telt el, és semmi... dr. Seward nem ment sehová, és őt sem látogatta meg senki. Tudjuk, hogy kap leveleket, amiken rajta van a társaság vörös pecsétje, de hogy mi van a borítékokban, arról elképzelésünk sincs.

– Mi lenne, ha egyszerűen elcsórnánk őket? – vetette fel Charlie.

Ő és a hozzá hasonló fiúk az egyenes, közvetlen megközelítést szerették. A londoni utcai élet szigorú gyakorlatiasságot követelt tőlük. Akármilyen érzésekkel születtek, azok hamar kivesztek belőlük: az éhség, a hideg és az utcák veszélye sok mindent kiölt a lelkükből. De egy jellegzetes londoni utcagyereknek vág az esze, mint a borotva, és a lojalitásuk páratlan. Ha a kedves olvasó legközelebb a „toprongyos alak” kifejezést hallja, gondoljon az olyan fiúkra, mint Charlie, akik csak az eszük és a ravaszságuk révén maradhatnak életben, mialatt a morzsákat szedegetik, amiket a társadalom meghagy nekik. Lehet, hogy nem kifejezetten tisztességesek minden tekintetben, de ezért ki a felelős? Egy szegény fiú, vagy a társadalmi körülmények, amelyek között próbál boldogulni, ahogyan csak tud?

MARY: Nem vagyok biztos abban, hogy Charlie szeretne a londoni utcagyerekek reklámarca lenni. Tudjátok, jobbnak tartja magát náluk. A Baker Street-i fiúk különösen ügyelnek arra, hogy ki tartozhat a csapathoz.

BEATRICE: És Catherine-nek mégis igaza van. Ezekkel a fiúkkal nagyon csúnyán bánnak, akár zsebmetszők, akár annál is rosszabbak. Az igazságszolgáltatási rendszerünk mélységesen előítéletes velük szemben. A társadalom minden szégyen nélkül kiveti őket magából...

MARY: Látod, mit tettél? Beatrice már megint belekezdett!

Catherine megrázta a fejét, és azt válaszolta:

– Joe-ra máris gyanakodnak. Dr. Seward kirúgta egyszer, amikor az az őrült Renfield megszökött. Nem akarom, hogy megint kirúgják. Nagyon hasznos nekünk ott, ahol most van. De a helyzet túl csendesnek tűnik... mint a víz, amikor egy hal úszik feléd, de még nem látod, csak a felszínre törő buborékok sorát. Azok a levelek a buborékok...

Miután elhallgatott, elfordult a fiútól, és kinézett az ablakon. Kezdetben London üzleteit és vállalati székházait látta odakint, aztán lakóházakat, végül a vidéki tájat.

– Még sosem jártam vidéken – dörmögte Charlie. – Zöld, mi?

Catherine bólogatott. Pár pillanatig elnémulva hallgatták a kerekek ritmikus zaját, aztán a fiú ismét megszólalt:

– Maga tényleg puma? Ha nem bánja, hogy kérdezősködöm. Csak mert Dianától hallottam, és ő valami csodálatosan tud hazudni.

Catherine bólogatott.

– Szeretnéd megtapogatni? – kérdezte aztán, és a felső ajkát felhúzva kivillantotta a szemfogát.

Charlie odanyúlt, és a hüvelykujjával megnyomkodta a fogat.

– A mindenit! – fakadt ki elképedten. – Fogadok, hogy szép kis sebet tud ejteni vele! – Riadt pillantást vetett Catherine-re, és azt kérdezte tőle: – De ugye engem nem fog megharapni? Diana néha megteszi, de ő nem tesz nagy kárt az emberben.

DIANA: Ó, tényleg? Na várj csak, Charlie Sutton...

– Kizárólag önvédelemből harapok, vagy amikor éhes vagyok – közölte Catherine. – Szerencsédre, kiváló reggelit kaptam, és teleettem magam. – Mialatt beszélt, jót derült magában azon, hogy Charlie továbbra is éberen és aggodalmasan figyelte őt. Hát igen, ez így volt rendben. Mi értelme lett volna pumanőnek lenni, ha néha-néha nem ijesztgette az embereket? – Akarod tudni, hogy milyen volt dr. Moreau szigetén élni, az állatemberek között? És magányosan elmenni egy elhagyatott szigetről? Hogy milyen volt, amikor megmentettek, és elvittek Peruba?

Charlie-ban azonnal feltámadt a kíváncsiság, és lendületesen bólogatott.

– Jól van, akkor elmesélem neked – mondta Catherine. És az utazás hátralévő részében a szigeten töltött idő és az azt követő események történeteivel szórakoztatta a fiút. Ha a kedves olvasó szeretné megismerni ezeket, csak vásárolja meg Az alkimista lányának különleges esetét, az Athéné Klub első nagy kalandjáról szólót beszámolót alig két shillingért, ahogyan már fentebb említettem.

MARY: Én nem reklámoznám túl gyakran azt a könyvet. Az olvasóink a történetre kíváncsiak, nem hirdetésekre! Végül is, ez nem a Lippincott’s Monthly Magazine.

Mire a vonat Purfleetbe ért, Catherine csak egy kicsivel volt alacsonyabban Dianánál a fiú magánpantheonjában – amiben az utánozhatatlan Miss Hyde uralkodott, a lopás és a bajkeverés istennőjeként.

DIANA: Utánozhatatlan! Ez tetszik. Be is veszem a szavaim közé.

Purfleetben a fiú szállt le először a vonatról, majd a High Streeten gyalogolt a Royal Hotel felé. Mindkét kezét zsebre vágta, és vidáman fütyörészett, mintha csak sétálgatott volna egy kellemes nyári napon, minden hátsó szándék nélkül.

Catherine várt néhány percet a peronon, hogy ne lássák őket együtt a faluban. Aztán ő is nekivágott a High Streetnek. A fiú már eltűnt a szeme elől – nyilván bement a szállodába, ami a The Black Dog nevezetű kocsma mellett állt a település központjában. Hamarosan elhaladt a kocsma előtt, és máris a szerepét játszva, rosszallóan csóválgatta a fejét. Közvetlenül a falu szélénél ráfordult a North Roadra, majd úgy ment el a tébolyda kapuja előtt, mintha cseppet sem érdekelte volna, hogy mi történik azon belül. Az intézeten túl a közelmúltban épített, takaros házak sorakoztak az út mellett. Catherine belenyúlt a bőrzsákjába, és előhúzott egy maréknyi szórólapot. Aztán Josiah Crashaw tiszteletes – Catherine ezt a nevet használta – minden háznál otthagyott egy lapot a meglepett háziasszonynál, vagy egy gyermeknél, aki ajtót nyitott neki. A szórólap a Traktátus a mértékletességről címet viselte. A cím alatt nagy, díszes betűkkel ez a felirat szerepelt: „Az ivászat a kötelesség elhanyagolásához, erkölcsi hanyatláshoz és bűnhöz vezet!” Ez alatt a rézkarc egy férfit ábrázolt, amint épp készül megütni sokat szenvedett, rettegő feleségét, míg sáros gyermekei a zakójába kapaszkodva próbálják visszatartani. Ha valaki megállította volna Crashaw tiszteletest, hosszas oktatásban részesült volna az ivás démonáról, hogy az hogyan teszi tönkre a tisztességes férfiak életét, és igen, az asszonyokét is! De senki sem állította meg. A telep utolsó, Peaceful Row nevű utcájában a tiszteletes megérkezett Joe Abernathy házához, ahol Joe anyja elmondta neki, hogy ők ketten, bizony, hasonmód gondolkodnak, és az ivás tönkreteszi Anglia derék, fiatal férfijait, jóllehet ő maga nem gondolja, hogy a sör ugyanolyan rossz lenne, mint az erős szeszek, és még az ő Joe-ja is, minden fiúk legjobbika is megiszik egy-egy pintet esténként. Addig ment ez, amíg Joe kijött az házból, és azt mondta:

– Drága anyám, nem veszed észre, hogy Miss Moreau-val beszélsz? Gyorsan jöjjön be, kisasszony! Számítottam rá, hogy megérkezik.

– Az ég szerelmére! – fakadt ki Mrs. Abernathy. – Hát hogyan ismerném fel, ha minden alkalommal más álcában jön? Üljön le idebent, kisasszony, egyen egy falatot! Mindjárt tizenegy lesz. És mesélje el nekünk, hogy van Mrs. Poole és Miss Jekyll, és az a kedves Mr. Holmes!

Abernathyék konyhája pontosan úgy nézett ki, mint Catherine előző látogatása alkalmával. A polcokon tányérok és edények sorakoztak takaros rendben, az ablakon nottinghami csipkefüggönyök lógtak. A terebélyes asztalt négy különböző formájú szék vette körül, az egyik falnál kézi pumpával felszerelt mosogató volt, míg a helyiség távolabbi sarkában hatalmas, fekete tűzhely gubbasztott, mint valami komor, de hasznos óriás. Az, hogy a tűzhely ragyogott a tisztaságtól, minden szónál ékesebben tanúsította, hogy Mrs. Abernathy mennyire ért a háztartáshoz.

– Miss Moreau nem szeretne pletykálni, anyám – mondta Joe, mialatt tányérokat rakott az asztalra, amiket Nagy-Britannia katedrálisait ábrázoló képek díszítettek. – Információért jött, és én szolgálhatok is néhánnyal, kisasszony. Végre történt valami.

– Mondja el, kérem! – felelte Catherine, és letelepedett a konyhaasztalhoz. Abernathyék házában nem volt külön étkező, és a nappalit a legnagyobb ünnepekhez tartogatták. Minden fontos dolog a konyhában történt.

– Szóval – kezdett bele Joe –, azt ön is tudja, hogy sokáig nem történt semmi, legalábbis semmi olyan, amit érdemes lett volna jelenteni maguk felé. Csupán érkezett néhány levél, rajtuk a vörös pecsét, amin az S. A. betűk szerepeltek. Dr. Seward úgy viselkedett, ahogyan mindig, és a szerencsétlen Renfield is – eszegette a legyeket, ahogyan szokta, és ugyanolyan szelíd volt, mint korábban bármikor.

De pénteken dr. Sewardnak látogatója érkezett. Egy úriember, aki Londonból jött. Ezt onnan tudom, hogy én engedtem be, és mialatt átvágtunk az udvaron, megjegyeztem, hogy szép időnk van, ő pedig azt felelte, hogy itt sokkal hűvösebb a levegő, mint Londonban, ahol ott az a sok kőburkolat. A beszédéből és a modorából kitetszett, hogy úriember az illető, noha a gallérja nem volt annyira fehér, mint kellett volna, ha rendszeresen kimossák, valamint a zakója szegélye is rojtos volt. És olyan furcsának, ijesztőnek hatott. Először azt hittem, maga is kezelésre érkezett, mert úgy láttam, nincs teljesen rendben, ha érti, mire gondolok. Úgy nézett ki, ahogyan néha a betegek szoktak. De amikor megkérdeztem tőle, hogy kit jelenthetek be, az Edward Prendick nevet mondta, és azt állította, találkozója van dr. Sewarddal. Egyből eszembe jutott, hogy ez egyike azoknak a neveknek, amiket Miss Jekyll adott meg, hogy figyeljem őket. Küldtem volna levelet, kisasszony, de tudtam, hogy ma felkeres.

Catherine döbbent hallgatásba merült. Ezek szerint Prendick – Edward Prendick, a férfi, aki végignézte, hogy ő pumából nővé alakul, aki megtanította beszélni és olvasni, aki azt mondta neki, hogy szereti, és végül úgy menekült el Moreau szigetéről, hogy a sorsára hagyta őt – életben van. Nem halt meg a tűzben Adam Frankensteinnel együtt, és nem menekült el a kontinensre, holott megtehette volna. Londonban maradt. Catherine nem tudta, mit mondjon erre.

Mrs. Abernathy barna kenyérrel, vajjal és sonkaszeletekkel megrakott tányért tett az asztalra, mellé pedig egy másikat, ami vegyes savanyúsággal volt tele.

– Egy perc múlva kész a tea – közölte elégedetten.

– Ez fontos dolog, ugye, kisasszony? – kérdezte Joe, és aggodalmasan pislogott.

– Igen. Ó, igen – felelte Catherine, és a gondolataiba merülve megvajazott egy kenyeret, majd letette a tányérjára. Elvett egy szelet sonkát, és marcangolni kezdte a fogaival, majd miután kitépett belőle egy darabot, azt kérdezte a férfitól: – Arról van valami elképzelése, hogy miről szólt az a találkozó?

Kés – emlékeztette magát közben. – Késsel vágd a sonkát, és használd a villát is! Csakhogy ezt ő a táplálkozás hihetetlenül rossz hatékonyságú módjának tartotta. Az emberek hogyan maradnak életben?

– Körülbelül egy órán át tartott – közölte Joe, és készített magának egy sonkás szendvicset. Aztán hagymát és savanyú uborkát szedett a tányérjára, és folytatta: – Megpróbáltam hallgatózni az ajtónál, de várt a munka, ráadásul betegek jöttek-mentek a folyosón. Így csak a beszélgetés elejét hallottam. Dr. Seward egy londoni találkozóról mondott valamit, mire Prendick ellenezte azt, amitől Seward dühbe gurult. Hangosan beszélt, ezért hallottam annyit, amennyit. Valami olyasmit mondott, hogy kételkedik Prendick lojalitásában, de ekkor mennem kellett. Úgyhogy ennél többet nem tudok.

A konyha másik végében fütyülni kezdett a teáskanna. Mrs. Abernathy odalépett, és levette a tűzhelyről.

– Joe, megfeledkeztél a teáscsészékről! – szólt rá a fiára, és két csészét tett az asztalra, majd odahozta a kannát, aminek a csőréből gőz szállt fel. – Kér bele tejet, Miss Moreau? Joe nem azzal issza, ezért néha elfelejtem kikészíteni.

– Igen, köszönöm – felelte Catherine. Innentől kezdve, az illemszabályoknak megfelelően, késsel-villával ette a sonkát, mert nem akart megrázkódtatást okozni Mrs. Abernathynek.

– Sajnálom, kisasszony – mentegetőzött Joe. – Bárcsak többet tudnék mondani! Mindenesetre úgy tűnik, készül valami, ahogyan Mr. Holmes szokta mondani. Tudja, kizárólag dr. Watson történetei miatt vesszük a The Strandet.

Joe teát töltött magának, és tekintélyes adag cukrot rakott bele. A tea sötétnek és erősnek tűnt – sokkal erősebbnek, mint amit Mrs. Poole főzött.

– Semmi baj – felelte Catherine. – Amit kiderített, az bizonyosan fontos. Bárcsak tudnám, hogy mikor és hol lesz az a találkozó!

– Ebben nem segíthetek. De nyitva tartom a szememet – ígérte Joe. – Lehet, hogy Mr. Prendick újra felkeresi dr. Sewardot, és akkor talán sikerül többet megtudnom.

Catherine csak félig töltötte meg a csészéjét teával, majd jókora adag tejet öntött hozzá a kancsóból, amit Mrs. Abernathy az imént rakott az asztalra.

– Köszönöm, Joe – mondta aztán. – Valamennyien hálásak vagyunk a segítségéért.

Azt biztosra vette, hogy a találkozóra hamarosan sor kerül, máskülönben Seward levelet írt volna Prendicknek ahelyett, hogy magához hívja. Hogyan tudná kideríteni, hogy hol és mikor lesz? Hol tarthatnak egy ilyen információt? Egy olyan fontos embernek, mint a Purfleet Tébolyda igazgatója, bizonyosan van egy naptára, amibe bejegyzi az efféle eseményeket. De vajon beleír egy találkozót, aminek a másik résztvevője szintén a Société des Alchimistes tagja? Vagy az túl titkos ahhoz, hogy nyoma legyen valahol?

– Ó, igazából semmi az egész – felelte Joe, és nyakig elvörösödött. – Bármit megteszek, hogy segítsek Miss Jekyllnek... és persze Mr. Holmesnak.

Az, hogy egy szempillantás alatt zavarba jött, szinte komikusnak hatott. De Joe rendelkezett a nagydarab, csendes férfiak méltóságával, amit egy vörös arc igazán nem befolyásolhatott. Catherine elgondolkodott azon, hogy Joe Abernathy miért dolgozik még mindig a tébolydában, amikor más területen sokkal többet is kereshetne. Talán arra vágyott, hogy hasznos legyen, hogy segítsen másokon, akiknek szükségük van a szolgálataira.

Váratlanul kopogás hallatszott az ajtó felől. Joe úgy meghökkent, hogy majdnem hanyatt esett a székével.

– Vársz valakit? – kérdezte Mrs. Abernathy.

Josiah Crashaw tiszteletes készen állt, hogy bántóan erős hangon oktassa Abernathyéket az alkohol minden megjelenési formájától való tartózkodás szükséges voltára.

Ám amikor Mrs. Abernathy kinyitotta az ajtót, Charlie állt ott. A fiú gyors pillantást vetett maga mögé, az utcára, majd az asszonyt megkerülve besurrant a konyhába – a szóban forgó asszonyság nagy-nagy elképedésére.

– Nem követtek, kisasszony, esküszöm! – közölte Crashaw tiszteletessel.

– Ő Charlie, Mr. Holmes egyik állandó segítője – magyarázott Catherine.

Mrs. Abernathy riadtan szemlélte a fiú nagyvárosi öltözetét, ami hasonlított ahhoz a ruházathoz, amit az úriemberek viseltek, csak éppen eléggé elrongyolódott már, továbbá minden darabja túl nagy volt neki – a nadrágja szárát például fel kellett tűznie, hogy ne a földön vonszolja.

– Ó, ha ismeri Mr. Holmest, akkor minden rendben – dörmögte Joe, de azért kétkedve figyelte Charlie-t.

– Mrs. Abernathy, Charlie is kaphatna egy csésze teát? – kérdezte Catherine. – Eredetileg úgy beszéltük meg, hogy nem jön ide. A vasútállomáson kellett volna találkoznunk. De ha itt van, akkor azért jött, mert híreket hozott nekem. Tehát – folytatta a fiú felé fordulva –, mit tudtál meg?

– Vannak fejlemények – közölte Charlie. – Nézze csak, mit hoztam magának! Nahát, ez itt kenyér és vaj?

Mialatt beszélt, előhúzott egy kék szövetköteget, és átnyújtotta.

Catherine átvette, kirázta, majd értetlenül bámulta az egyszerű ruhát.

– A tébolydából származik – mondta Joe. – A női betegek viselnek ilyet. Honnan szerezted?

Charlie leült az asztalhoz, és elvett egy kenyérszeletet, pontosan abban a pillanatban, amikor Mrs. Abernathy becsúsztatott elé egy tányért. Aztán, mialatt beszélt, jelentős mennyiségű vajat kent a kenyérre a saját zsebkésével, mert nem várta meg, hogy evőeszközt is kapjon.

– Szóval, elmentem a Royal Hotelbe, ahogyan ön kérte, kisasszony, és összebarátkoztam az ottani cipőpucolóval. Hamarosan már együtt söröztünk, és azt mondtam neki, hogy szeretnék munkát találni itt, vidéken, mert bent Londonban egy férfi el akar kapni, mert zsebtolvajt akar csinálni belőlem, hogy neki dolgozzak, de nem hagytam. Meséltem neki a londoni életről, olyannak festettem le, ahogyan az Mr. Dickens egyik regényében áll, noha ma már nem olyan, de a vidéki fiúk eléggé hiszékenyek, tudja. Ha azt mondtam volna neki, hogy én vagyok a Twist Olivér, azt is elhitte volna.

Mrs. Abernathy kést és villát rakott a fiú tányérja mellé, ám ő továbbra is mellőzte a használatukat, de miután teáscsészét is kapott, azt csordultig töltötte.

– Nagyon szépen köszönöm, asszonyom – hálálkodott Charlie, és Mrs. Abernathyre villantotta vérbeli londoni utcagyerekhez illő mosolyát, ami egyenlő arányban tartalmazott ártatlanságot és csibészes bájt.

– Nohát! – felelte Mrs. Abernathy, és próbált nem visszamosolyogni, de rögtön ezután levett egy cserépkorsót az egyik polcról. Néhány pillanattal később Charlie már elégedetten kente a szilvalekvárt egy másik kenyérszeletre. Aztán tekintélyes adag cukrot kanalazott a teájába, és annyi tejet, amennyi még belefért a csészébe, majd hangosan kortyolva ivott egy jót.

– Szóval, a fiú azt mondja – folytatta aztán –, hogy csak a tébolyda körül van munka, a gazdasági válság miatt, de a nővére ott dolgozik szobalányként, és talán tud valamit keríteni. Beszélhetnék-e a nővérével, kérdem erre. Persze, feleli ő, és megkérdi a portást, hogy elmehet-e egy órára, mire a portás azt feleli, hogy menjen csak, ha cserébe tovább ott marad, és felsöpör, így aztán elmentünk együtt a tébolydához, ahol a fiú bevitt a hátsó ajtón, és bemutatott a nővérének, aki éppen mosott. – Charlie mostanra a harmadik karéj kenyeret pusztította, és másodszor is teletöltötte teával a csészéjét. – Szóval, a lány azt mondja, épp keresnek egy fiút, és jól fizetnek, mivel őrültek mellett kell dolgozni. Mondom neki, én ugyan nem bánom, nem félek az őrültektől, erre ő körbevezet, és bevisz a gondnokhoz. Meggyőzöm a gondnokot, hogy a külsőm ellenére rendes fiú vagyok, még a Mr. Dickens-műsoromat is előadom, végül a nő azt mondja, megfelelek. De addig nem vehet fel, amíg az igazgató nem jön vissza, mert neki kell engedélyeznie, hogy kit alkalmaznak, egész le a konyhalányig. Így aztán megkérdezem a nőtől, hogy hol az igazgató, és mikor jön vissza, mert alig várom, hogy kezdjek. És azt mondja, elment, mert az egyik kurátorral van találkozója, úgyhogy alighanem csak teára jön vissza.

A kenyér mostanra elfogyott. Charlie szomorúan nézte az üres tányért, illetve a Catherine előtt lévő, megvajazott szeletet, és megszólalt:

– Azt még megeszi, kisasszony?

– Ezek szerint Seward több órára elment – állapította meg Catherine. – Az irodája üres lesz...

– Kíváncsi vagyok, melyik kurátorral találkozik, és az mit akar tőle – dörmögte Joe. – Ott van dr. Raymond, Lord Godalming, és... á, a harmadik neve nem jut eszembe. Dr. Seward hetek óta most tette ki első ízben a lábát a tébolydából. Ha sikerülne észrevétlenül behatolni az irodájába, körülnézhetnénk, hogy vannak-e ott fontos papírok...

– Maga nem mehet, Joe! – jelentette ki határozottan Catherine, és áttette a vajas kenyerét Charlie tányérjára. – Először is, szabadnapja van, így ha valaki meglátná, elgondolkodna azon, hogy mit keres ott, és megjegyezné a dolgot. Továbbá nem mondhatja el magáról, hogy minden gyanú felett áll. Ezt csakis én intézhetem el, és pontosan ezért hoztad ezt, igaz, Charlie? – kérdezte végül, és felmutatta a kék ruhát, ami praktikus puplinszövetből készült, így jól bírta a mosást és a használatot.

– Pontosan. A hátsó bejáraton nem juthat be. Túl sok alkalmazott van ott, és észrevennék, hogy nem közéjük tartozik. De elölről bejuthat – vélekedett Charlie, és megitta a harmadik csésze teáját, majd megnézte, van-e még, de a kanna mostanra kiürült.

Joe arcán különös kifejezés jelent meg – ugyanaz, ami Watson ábrázatán is gyakran feltűnt. Azt készült mondani: de ez túl veszélyes egy olyan hölgynek, mint ön... Mindig így kezdődött a tiltakozás.

– Joe, szükségem van a segítségére – mondta gyorsan Catherine, mielőtt a férfi megszólalhatott volna. – Mondja el, hol találom Seward irodáját!

Joe sóhajtott egyet, és megcsóválta a fejét, majd belekezdett:

– Jól van... először be kell jutnia a kerítésen belülre, de hátul leomlott a fal, Renfield is ott szökött ki. Még nem javították ki, azon az alapon, hogy a tébolyda mögött lévő Carfax-házhoz tartozik, és annak a tulajdonosa külföldön van. A nőbetegek java része ártalmatlan. Azért vannak ott, mert hisztériában szenvednek, vagy mert ártottak maguknak, ezért ebéd után szabadon sétálhatnak a pázsiton. Az ápolók nem nagyon figyelik őket, nem úgy, mint a férfiakat. Vagyis, kisasszony, ha onnan közeledik, valószínűleg sikerül eljutnia a főbejárathoz. Onnan fel a lépcsőn, majd balra a második ajtó. Ki van írva a név, rögtön látni fogja. De ha egyszer odabent lesz, az egyik ápoló rájöhet, hogy maga nem ottani beteg. És akkor mihez kezd? Egyébként, dr. Seward bizonyosan bezárta az irodája ajtaját.

– Nem is tudom – mormolta elgondolkodva Catherine. – Majd menet közben kitalálom, mit tegyek, a zárat is beleértve. Elvinne a leomlott falszakaszhoz?

– Igen, ha ennyire rászánta magát. De aggódom, mert túl veszélyes ez egy olyan hölgynek, mint ön...

– Csakhogy én puma vagyok, emlékszik? Mehetünk, Charlie? – kérdezte Catherine, azzal a kék ruhát a kezében tartva felállt. Nem volt hajlandó Joe-val vitatkozni egy ilyen kérdésről.

– Igen, indulhatunk – felelte Charlie.

Catherine csodálkozva nézte a fiút. Hogy fért bele ennyi étel? Egy fiú, aki java részben csontból, bőrből és ravaszságból áll, hogyan képes ennyit enni?

Aztán körbefordulva kereste Mrs. Abernathyt, hogy köszönetet mondjon neki, ám az asszony átment a másik szobába, valószínűleg azért, hogy ne zavarja őket, és nyugodtan megbeszélhessék a tennivalókat. Így csak begyömöszölte a kék ruhát a táskájába, miután kipakolta belőle a mértékletességre szólító röplapokat az asztalra. Arra gondolt, hogy Mrs. Abernathy talán jó hasznukat veszi, például, amikor begyújtja a tűzhelyet. Egyelőre elképzelni sem tudta, hogy mit talál majd a tébolydában, miféle információra lelhet Seward irodájában. Azt előre sejtette, hogy Mary le fogja hordani ezért a kalandért, mert csakugyan veszélyesnek ígérkezett így, hogy egyedül akart odamenni. Viszont, ha Prendick készült valamire, arról neki tudnia kellett. Prendick és Seward miért találkoznak Londonban? Tovább folytatják azokat az átkozott kísérleteiket? És Hyde is Londonban van még? Ha igen, akkor talán el lehet kapni. Catherine máris elképzelte magát, amint átadja a férfit Holmesnak vagy a Scotland Yardnak, és mindenki lelkesen gratulál neki az éles eszéért és a bátorságáért...

A vállára vette a táskát, a fejére tette Crashaw tiszteletes kalapját, és készen állt, hogy kövesse Joe-t a Carfax-ház kőkerítésének leomlott szakaszához. Annyi bizonyosnak tűnt, hogy érdekes nap vár rá.