Vámos Miklós

Palackposta

– üzenetek a múltból –

részlet

Athenaeum

Copyright © Vámos Miklós, 2022

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 280 6

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Besze Barbara
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Borító: Földi Andrea

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

A palack tartalma

A hetvenes években voltam fiatal. Húsztól harmincig zajlik az ember életének egyik legfontosabb időszaka. Akkor válunk hülye, hebrencs alakból valamennyire megfontolt felnőtt férfivá vagy nővé. Rendszerint ekkor köttetnek a korai házasságok, születnek a nem mindig tervezett gyerekek. Ha meg akarunk érteni egy nemzedéket, jó, ha tudjuk, milyen volt az az időszak, amikor benőtt a szívük lágya.

Ami engem illet, mondott évtizedben lettem író, munkáim megjelentek a legnívósabb irodalmi lapokban, főként az Új Írásban és az Élet és Irodalomban, a Magvető kiadta az első novellásköteteimet, pályakezdő regényeim is a boltokba kerültek. Megnősültem, lányom született. Mint franciás, jelentkeztem egy nyomorgós egyetemista ösztöndíjra, így kerültem Párizsba. Erősen latolgattam, hogy kint felejtsem magam örökre, korabeli szóval: disszidáljak. Hamar kiderült, hogy a feleségemet a lányommal együtt semmiképp nem engednék ki, így legalább öt évig nem láthatnám őket. Ez túl nagy ár, gondoltam, hazajöttem.

Még mindig csak huszonnyolc voltam. Ifjúkori depresszióba süppedtem. Úgy éreztem magam, mint aki fogságba esett, noha a börtön vagy láger elég kényelmes volt, ahhoz képest. Mindent megtettem, hogy olyan legyen, nekem és szeretteimnek. Lelkileg igyekeztem tartani a kapcsolatot az úgynevezett Nyugattal, pénztárcámban állandóan ott kushadt egy tízmárkás bankjegy (nyugatnémet), egy utazásból maradt. Konvertibilis valuta rejtegetése törvénybe ütközött. Azt mondogattam a barátaimnak, hogy én tulajdonképpen Franciaországban élek, csak sokat tartózkodom külföldön – Budapesten. Ritkán nevettek, mindannyiunk közös vágyálma volt, hogy a vasfüggönyön túl legyünk, amennyit csak lehet.

Ilyesfajta idegállapotban töltöttem be a harmincadikat, s indultak a nyolcvanas évek. Addig bevitt az állcsúcsomra néhány balhorgot a cenzúra, a legfájdalmasabb a Zenga zénekkel kapcsolatos, a Magvető visszadobta, politikai indokokkal. Hosszas huzavona után a Szépirodalmi adta ki, húzásokkal. Nem számít ez ma már, csak azért említem, hogy ábrázoljam, miféle érzelmi és gondolati körülmények jellemezték az akkori VM-et, és a publikációs lehetőségeket. Én általában is gyanúsnak számítottam, kaptam rendőrhatósági figyelmeztetést, erről már föllebbentettem a fátylat másutt. Korrajzként mégis megismétlem a két vádpontot:

1. Barátságban áll Haraszti Miklóssal.

2. Az ön eszméi államellenesek.

E gépelt, lepecsételt, aláírt dokumentummal komoly politikai karrierbe foghattam volna a rendszerváltozás után. Haraszti Miklós a hetvenes-nyolcvanas években szerveződő ellenzék egyik kulcsfigurája volt. Változatlanul kapcsolatban álltunk. De én mindig író akartam lenni, és maradni. Tudtam, vékony jégen járok.

Szerettem volna kimondani sok mindent, amiről sejtettem, az Aczél György fémjelezte kultúrpolitika nem tűrné. Kerülő utakat kerestem. Írtam például regényt, amely húsz álomból állt. Abból indultam ki, hogy álmodni azért szabad, vagy nem? Ez lett később a Hanyatt-homlok. Baj nélkül megjelenhetett. Jovánovics Miklós arra buzdított, hogy ne csak novellát írjak, hanem néha publicisztikát is, hadd jelenjék meg a fiatalok véleménye a hazáról, a világról. Ő korábban az Új Írás élén állt, onnan büntetésként váltották le. Engem tulajdonképpen ő fedezett föl. Így hát nekiláttam. Ami érdekelt, annak jó része külföldön történt. Ezért találtam ki a sorozatcímet, mely ízlésem szerint túl hosszú, de az Élet és Irodalom szerkesztőinek nagyon tetszett: Ki nem küldött tudósítónk jelenti. Úgy éreztem, ez újra meg újra fölhívja a figyelmet arra a tényre, hogy én nem utazhatok tetszésem szerint. Mi nem hagyhatjuk el az országunkat, vagy csupán akkor, ha belügyminisztériumi kegyként útlevelet kapunk. A nyolcvanas évek elejére azonban már fölpuhult a szocializmus, és a rovatomat békén hagyták.

Három évig írtam hangulatjelentéseimet. Akkoriban csak sejtettem, ma már tisztán látom, hogy általában igyekeztem tágítani a cenzurális kereteket. Némelyik szöveg elég bátornak számított, a kor tilalomrendszeréhez képest. Meglepett, hogy ennek ellenére a tudósításaim többnyire szerkesztői húzások nélkül jelenhettek meg. Zöldi Lászlóhoz tartozott a rovatom, és ő szinte alig szólt bele. Ebben szerepet játszhatott, hogy higgadtan adtam elő a magamét, gyakran (ön)iróniában pácolva.

Amikor befejeztem a sorozatot, elbúcsúztam ÉS-beli olvasóimtól, azzal az ígérettel, hogy egy vastag regény írása kedvéért edzőtáborba vonulok. Így lett. A Félnóta címűt kalapálgattam. Immáron másodszor futottam neki, elsőre nem jött össze. 1986-ban jelent meg. Néhány évvel a Zenga zének után.

Jovánovics Miklós hamarosan újra büntibe került, az ÉS-től is elküldték, ahogyan korábban az Új Írástól. De a párt gondoskodott azért a kádereiről, idővel kinevezték a Magvető igazgatójának. Ő vetette föl, hogy a publicisztikákból válogassam ki a jobbakat, állítsak össze kötetet, s adjam be. 1985-ben jelent meg.

Most újra elolvastam az egészet. Meghökkentem. Kordokumentumok. Üzenetek abból a múltból, amelyből az a jelen sarjadt, ami a holnapi múlt lesz. Itt-ott megrázó, ám valamelyest röhejes. Hátha sokan vannak, akiket érdekel, hogyan is éltünk mi, akkoriban. Gondolom, akik velem együtt vészelték át azt az időt, némi nosztalgiával olvashatják. Ám sokkal többen vannak a gyerekeink és unokáink kortársai, számukra történelmi palackposta ez.

Eleinte külföldi helyszínekről tudósítottam. Később olykor belföldiekről is. Észszerűnek találom, hogy szétválasszam őket, s két ciklusba rendezve adjam közre azt a huszonegyet, amelyeket érdemesnek véltem.

A fiatalabb olvasók kedvéért életemben először lábjegyzetekben igyekeztem apróbb magyarázatokat fűzni mindahhoz, ami számukra talán nem világos, vagy nem annyira magától értetődő, mint nekünk.

Térek a tárgyra. Bizakodva.

ODAKINT

A francia elnökválasztásról1

Ez a kedves párizsi lányka – Marie – mindenáron haza akar érni vasárnap (május 10.) estére. A menetrendszerű gép délután ötkor indul Ferihegyről, két óra múltán leszáll az Orlyn, ha Marie azonnal taxiba vágja magát, még a szavazótermek bezárása (este nyolc) előtt leadhatja szavazatát, Mitran- (Mitterrand-)ra.

A reptéren kiderül, hogy hiába fogadta el a Malév a vasárnapi helyfoglalást, Marie kedvezményes víkendjegye csak hétfőn használható föl. Ám ő makacsul ragaszkodik az azonnali távozáshoz, hajlandó volna nyomban teljes árú menetjegyet vásárolni, de sajnos a gépen minden hely foglalt. Merde! (káromkodás) – sziszegi a párizsi lány, amikor megérti, hogy maradnia kell, s újra elmagyarázza, mindenáron szavazni akar, púr Mitran, mert ha továbbra is Giscard d’Estaing lesz az elnök, Franciaországnak semmi reménye, hogy kikászálódjék a szakadékból.

Igen, én látom! – szúrom közbe sikkesen, párbeszédben „értem” helyett „látom”-ot szokás mondani. Milyen pontos a francia (s több indoeurópai) nyelv, valóban azt szeretném a hosszúhajú lány tudtára adni, hogy látom magam előtt Franciaország – általa festett – savanyú helyzetképét.

Marie föltétlenül élni akar a szavazati jogával, ezt látom, de nem nagyon értem, miért nem törődik bele, hogy az elnökválasztás ezúttal nélküle zajlik. Elképzelem a hatalmas patikamérleget, melynek serpenyőiben gyűlnek a Valéry Giscard d’Estaing, illetve a François Mitterrand javára adott voksok, Franciaország lakosainak száma körülbelül ötvenkétmillió, most komolyan, éppen Marie szavazata fog hiányozni a szocialista jelölt diadalához?

Marie tehát Mitterrand győzelmét várja, pedig e lánynak semmi köze a szocialista párthoz, középosztálybéli szülők gyermeke, nemrégen érettségizett, az iskolákból elege van, Párizs egyik szolid könyvesboltjában dolgozik. Mille Feuilles (Ezer Oldal) a neve ennek a szép üzletnek, hol vásárlás előtt-alatt-után a teaszalonban frissíthetjük agysejtjeinket, ha a szellemi étvágyhoz a gyomoré párosul, ehetünk is. Szóvicc a Mille Feuilles, mert egy leveles tésztás süteményt is így hívnak. Időnként a menühöz ajándék könyvet adnak, szóval ajánlom becses figyelmükbe a céget, remélve, hogy ez az ingyenreklám a tulajdonos fülébe jut, s énnekem két (három) kötetet juttat a bifsztekhez, ha legközelebb Párizsba mehetek, legkorábban két év múlva (tavaly voltam).2

Miért van elege Marie-nak a gondterhelt üzletember benyomását keltő Giscard-ból? Azért, mondja ő, mert hétéves országlása alatt nőtt a munkanélküliség, az infláció, az égbe szöktek az árak etc., vagyis stb. Igen, a lemez ismerős, mindezeket magamtól is tudom, olvastam honi s külhoni újságokban. Lanyhult érdeklődéssel hallgatom Marie heves kézmozdulatokkal kísért okfejtését, miszerint möszjő Mitran majd segít a bajokon. Öreges bölcsességgel konstatálom, mily naiv ez a mádmázell, na ja, tíz évvel fiatalabb nálam, hatvanban született, még nem vesztette el illúzióit, bízik az ember hatalmában, azt hiszi, egy politikus akarata dacolhat a világgazdasági folyamatok farkastörvényeivel. Emlegethetném tanáros fölénnyel Tolsztoj gróf elemzését a személyiség csekély szerepéről a történelemben, ízlelgetem a Háború és béke francia címét magamban, szükség esetén nyomatékosabb passzusokat is bedobhatok, Marx-Engels-Lenin, meg ilyesmi. Mégsem szólok közbe. Bájos lyukak kerekednek Marie arcán, amikor beszél, csiklandósan zenélnek a francia mondatok a száján, finoman bólogatok, igen, én látom.

Fűti őt az ifjúkori tettvágy: beleszólni a történelembe. Eszembe jut egy másik lány, egy magyar, szintén fekete hajú, de Marie-nál jóval törékenyebb, alattam járt a gimnáziumban. Hazudhatnám, hogy Marinak hívták, a párhuzam kedvéért, ezzel szemben Kati a neve. Hazai képviselő-választás idején nagy reményű ötlete támadt: SZAVAZZ A NÉPFRONTRA! szövegű röplapokat készített gumibetűs játék nyomdáján, s fölbuzdult osztálytársaival karöltve a pomázi cigánysoron kezdte osztogatni a papírfecniket. Kezdeményezését mérsékelt siker koronázta, annál is inkább, mert egy rendőr igazoltatta, és bekísérte az őrszobára.3

Engedély nélkül röpcédulázni nem szabad. A kormányt támogató üzenettel sem. Az eset KISZ-fegyelmivel végződött. Pedig ő jót akart, nem értette, miért baj az, ha újabb híveket toboroz a Hazafias Népfrontnak. A diákság körében megoszlottak a vélemények, néhányan gyerekes ostobaságnak tekintették az akciót, a többség viszont Kati pártjára állt, vértanúként ünnepeltük, ő legalább megpróbált csinálni valamit a lélektelen KISZ-rendezvények – társadalmi munka, tiltakozó gyűlés – helyett. Mert Kati mellesleg KISZ-funkcionárius volt.

Tűnődöm, elmeséljem-e mindezt Marie-nak, aki a nyarakat Bretagne-ban tölti, szüleinek kastélyszerű háza a tengerpart egyik büszke öble fölött magasodik. Marie végül kézzelfogható magyarázatát adja mitterrand-izmusának: Giscard d’Estaing szabadáras termékké nyilvánította a könyvet, így a nagy áruházak igazságtalan előnyt élveznek a kisebb boltokkal szemben, tőkeerejük folytán alacsonyabb árakkal rukkolhatnak ki. Mitterrand viszont előirányozta a könyvekre a kötött árat, ami az Ezer Oldal malmára hajtaná a vizet.

Választási ígéretek, hm, és ha nem tartja be? – kérdezem én. Marie rázza a fürtjeit, lehetetlen, nyilvánosan ígérte, számon fogják kérni rajta, nem csak ezt, a többi programpontot is, a munkanélküliség csökkentését, az alacsony bérek emelését, az árak leszorítását etc.

Marie régebben említette, szó van róla, hogy ő – az apja pénzével – betársulna az Ezer Oldalba. Amint ez az agyamba ötlik, mocorogni kezd a rossz májam, aha, tehát egy leendő kiskapitalista szurkol a szocialista Mitterrand-ért, és egy leendő szocialista elnök rendelete virágoztatná föl a magántulajdonban lévő könyvüzletet, tehát… vagyis…

Már beesteledett, hallgatjuk a France Inter adását, mely sípolva-zörögve, de kivehetően szól a táskarádiómon.4 A hadaró riporterek szerint nagyjából összeállt a számítógépes végeredmény, azonban csak pontosan nyolckor – tíz perc múlva – közölhetik, hogy ne befolyásolják azokat, akik most járulnak az urnákhoz, hiszen a szavazótermek nyolckor zárnak.

Marie türelmetlen, újabb merde!-eket mormol, én pedig bekapcsolom a televíziót, hátha A Hét5 is foglalkozik az elnökválasztással, még nem, hazai riport megy. A magyar és francia kommentátorok hangja összekeveredik, a különbség egyelőre – a témát leszámítva – annyi, hogy a franciák két fokozattal gyorsabban beszélnek.

Húsz óra nulla perckor a France Inter és a Magyar Televízió párizsi tudósítója kánonban jelenti: Mitterrand győzött. Hah, gondolom elégtétellel, a mi tévénk ezúttal azonos ritmusban dolgozott a francia rádióval, nem csekélység.

Ekkor veszem észre, hogy Marie sír. Sír az örömtől. Zavarba jövök, hát ennyire… ilyen nagyon… Tapintatosan elfordulok.

Őszintén szólva irigylem. Mikor fordult elő az én életemben, hogy sírtam volna az örömtől valamely hír hallatán, amit a rádióban vagy a tévében hallottam?

Anyámra gondolok, ő mesélte, hogy amikor a háborúnak vége lett, idegen emberekkel összeölelkezve zokogott a pincében.

Igen. Marie életkora helyett beszéljünk inkább az enyémről. Én is túl fiatal volnék? De akkor miért érzem magam olyan vénnek? Harminc évem emlékeit pörgetem agyamban, akár egy súlyos kulcscsomót, Marie örömkönnyeinek ízét szeretném előbányászni a múltamból. Beérném halk szipogással vagy torokszorító gombócokkal is. Hiába, semmi effélét nem találok. Nézem Marie boldog fényű szemét, hátha átsugárzik belőle valami rám. Ránk.

Mitterrand huszadika táján megnevezi miniszterelnökét, feloszlatja a Nemzetgyűlést, és törvényhatósági választásokat ír ki. Többségi parlament létrejöttében bízik (France Inter).

Ott leszek, mondja a francia lány, s ujjával a győzelem (viktoár) jelét formázza.

Kinyitom a portóit – Marie ajándéka –, s koccintva éltetjük möszjő Mitrant. Vivat.

1 1981-ben vagyunk.

2 Háromévente igényelhettünk engedélyt devizaváltásra, utazási célból. Meghívólevél esetén évente. A megvehető összeg kezdetben hetven dollár volt (igen, nevetséges), azután háromszázra emelkedett, ha nem tévedek.

3 Azt nem mertem leírni, hogy kanos roma fiatalemberek próbáltak erőszakoskodni Katival és társnőivel.

4 A szokol orosz szó, jelentése: sólyom. A Moszkvai Rádiógyár ekkoriban nálunk is népszerű termékének a neve.

5 Hetenként jelentkező népszerű tévéműsor. Vezette Hajdú János, Sugár András, Kondor Katalin, Léderer Pál, Sándor István, Wisinger István.

Tartalom

A palack tartalma

Odakint

A francia elnökválasztásról

Az olajfrontról

Az évszázad esküvőjéről

A Reeperbahnról

A terroristák karmaiból

A Hyde Parkból

Hollywoodból

A malvinok földjéről

Az Étoile-ból

A Parnasszusról

A Vatikánból

Idebent

A déli partról

A kukából

A fal mellékéről

A postaarool

A mi utcánkból

A vádlottak padjáról

A nézőtérről

A téli kalodából

A pszichiátertől

Fániországból

Utóhang

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0