A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

James Clavell: GAI-JIN

Copyright © 1993 by James Clavell

All rights reserved.

Fordította

SZENTGYÖRGYI JÓZSEF

Hungarian translation © Szentgyörgyi József örököse, 2025

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Gy. Horváth László

Kézirat-előkészítő Hernád Imre

Korrektor Ábrahám Viktória

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978 615 106 098 8

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Mélységes tisztelettel ajánlom e könyvet Neked,

bárki vagy is, mert jól tudom:

nélküled én, az író nem létezhetnék…

A Gajdzsin (jelentése: idegen) 1862-ben, Japánban játszódik.

A Gajdzsin nem történelemkönyv, hanem regény. Igaz ugyan, hogy a történészek és a történelemkönyvek szerint az itt leírt események közül számos valóban megtörtént, ám a történelemkönyvek sem tévedhetetlenek. A könyv szereplői nem valós személyek, noha a királyok, királynők, császárok és néhány más kimagasló személyiség nevét pontosan idézem. Ettől eltekintve azonban csupán játszottam a történelemmel, olyanná gyúrtam, hogy megfeleljen a magam alkotta valóságképnek – és talán tükrözze azt, ami valóban megtörtént.

FONTOSABB SZEREPLŐK

A gajdzsinok

MALCOLM STRUAN (20 éves), Culum Struan fia

CULUM STRUAN (42 éves), a Struan-cég, a Nemes Ház jelenlegi tajpanja, Dirk Struan fia

DIRK STRUAN, a Nemes Ház alapítója

TESS STRUAN (38 éves), Culum Struan felesége, Tyler Brock lánya

GORDON CSEN (48 éves), „Kitűnő Csen”, Dirk Struan törvénytelen fia, a Nemes Ház komprádora

JAMIE MCFAY (39 éves), a Nemes Ház japáni igazgatója

DR. RONALD HOAG (46 éves), a Struan család orvosa

TYLER BROCK (72 éves), a Brock és Fiai alapítója

SIR MORGAN BROCK (48 éves), Tyler Brock fia, Tess Struan féltestvére

NORBERT GREYFORTH (39 éves), a Brock cég japáni vezetője

SIR WILLIAM AYLESBURY (47 éves), japáni brit nagykövet

DR. GEORGE BABCOTT (28 éves), Sir William helyettese, sebész

PHILLIP TYRER (21 éves), diplomata és tolmácstanonc

CHARLES KETTERER admirális (46 éves), a japáni brit hadiflotta parancsnoka

JOHN MARLOWE hadnagy (28 éves), a HMS Pearl gőzfregatt kapitánya, ez idő szerint Ketterer szárnysegédje

SETTRY PALLIDAR dragonyoskapitány (27 éves)

DMITRI SYBORODIN (38 éves), kozák származású amerikai kereskedő

EDWARD GORNT virginiai úriember (27 éves), Sanghajból érkezett kereskedő

HEATHERLY SKYE (41 éves), az egyetlen nyugati ügyvéd Japánban

HENRI BONAPARTE SERATARD (41 éves), Franciaország japáni nagykövete

ANDRÉ PONCIN (38 éves), kereskedő, a francia követség kémje

ALEKSZEJ SZERGEJEV gróf (35 éves), az orosz cár japáni nagykövete

ANGÉLIQUE RICHAUD (18 éves), Malcolm Struan szerelme, Guy Richaud francia Kína-járó kereskedő lánya, a francia követ védence

A japánok

TORANAGA JOSI (26 éves), az első Toranaga sógun leszármazottja, a Vének Tanácsának tagja, a gyermek sógun gyámja

KOIKO (26 éves), tajú, a legmagasabb rangú gésa, Josi nagyúr aidzsin-ja, kedvese

HOSZAKI (29 éves), Toranaga Josi felesége

INEDZSIN (42 éves), fogadós, Toranaga Josi kémjeinek vezetője

MISZAMOTO (31 éves), halász, álszamuráj, titkos tolmács

NOBUSZADA sógun (16 éves), a tizennegyedik Toranaga sógun

JAZU hercegnő (16 éves), Nobuszada felesége, Kómei császár féltestvére

ANDZSÓ (47 éves), Kii daimjója, a Vének Tanácsának elnöke

SZANDZSIRÓ (46 éves), Szacuma daimjója

KACUMATA (36 éves), Szandzsiró legbizalmasabb tanácsadója

OGAMA (28 éves), Csósú daimjója

HIRO (28 éves), Tosza daimjója

VAKURA (46 éves), a kjótói császári udvar főkamarása

MEIKIN (44 éves), a jedói Lilaakác Ház és Koiko mama-szanja

RAIKO (42 éves), a jokohamai Három Ponty Ház mama-szanja

FUDZSIKO, a Három Ponty Ház kurtizánja, Phillip Tyrer kedvese

NEMI, kurtizán, Jamie McFay aidzsinja

HINODE, kurtizán, André Poncin aidzsinja

És a sisi-k („bátor emberek”), fanatikus idegengyűlölő, forradalmár lelkületű szamurájok:

KACUMATA (36 éves), Szandzsiró daimjó első számú tanácsadója, más néven Holló

HIRAGA (22 éves), a csósúi sisik vezetője, más néven Ukija, Nakama, illetve Otami

AKIMOTO (24 éves), Hiraga unokatestvére

ORI (17 éves), szacumai sisi

SORIN (19 éves), szacumai sisi

SZUMOMO (17 éves), Sorin húga, Hiraga jövendőbelije

ELSŐ KÖNYV

Első fejezet

Jokohama, 1862. szeptember 14.

A rémült lány lóhalálában vágtatott az elárasztott rizsparcellák között kanyargó, veszedelmesen keskeny ösvényeken a félmérföldnyire húzódó tengerpart felé. Délután volt, perzselő napsütés. A lány féloldalas, női nyeregben ült, s noha egyébként jó lovas volt, most alig tudta megőrizni egyensúlyát. A kalapja már rég lerepült a fejéről, zöld lovaglóruháját – a legújabb párizsi divat – tüskebokrok tépték, vércseppek pettyezték, rőtbarna haja lobogott a szélben.

Lovaglópálcájával még gyorsabb tempóra ösztökélte póniját. Most már ki tudta venni a kolóniát övező magas palánk és vizesárkok mellett elterülő halászfalu, Jokohama apró kunyhóit és a palánkon belül álló két kis templom tornyát, s azzal nyugtatgatta magát, hogy az öböl túlsó oldalán már brit, francia, amerikai és orosz hajók horgonyoznak – köztük tíz-tizenkét hadihajó, gőzös, vitorlás egyaránt.

Gyorsabban! Keskeny fahidakon át, a rizsparcellák között kígyózó csatornák és öntözőárkok fölött. A pónit már tajték borította, marján mély seb tátongott, gyorsan fáradt. Meg is botlott. Veszélyes pillanat volt, de a lánynak sikerült nyeregben maradnia, s rákanyarodott arra az útra, amely a falun és a palánkot övező vizesárok hídján keresztül a főkapuhoz és a mellette álló japán vámházhoz, a szamurájok őrházához vezetett.

A kétkardos japán őrök látták, hogy közeledik, mozdultak is, hogy feltartóztassák, de a lány keresztülvágott köztük, és a következő pillanatban már a kolónia széles, part menti főutcáján vágtatott. Az egyik szamuráj berohant az őrházba, hogy értesítse parancsnokát.

A lány megállította a pónit. – Au secours… – zihálta. – Aidez-moi, segítség!

A sétányon alig néhányan lézengtek, a kolónia lakóinak többsége sziesztázott vagy az irodájában ásítozott, esetleg a palánkon kívüli gyönyörházakban lebzselt.

– Segítsééég! – kiáltotta újra a lány. A közelben tartózkodó férfiak – többségükben brit kereskedők, szolgálatukat letett katonák és tengerészek, néhány kínai szolga – meglepetten kapták fel fejüket.

– Jóságos Mindenható, oda nézz! Ez az a francia lány…

– Mi történt? Jézusom, nézze a ruháját…

– A kutyafáját! Ez a mi szépségünk, a Bögyös Angyal, tudod, aki két hete érkezett…

– Tényleg, ez Angélique… Angélique Bisó vagy Ricsó… Valami ilyesféle békaevőneve van…

– Úristen! Ez vérzik!

Az emberek a lány felé indultak, kivéve a kínaiakat, akik látva a hirtelen támadt izgalom okát, eltűntek. Az ablakokban fejek bukkantak elő.

– Charlie, rohanj Sir Williamért!

– Jóságos Mindenható, nézzék a póniját, mindjárt elvérzik ez a szegény pára, szóljanak az állatorvosnak! – kiáltott egy kövér kereskedő. – Maga meg, katona, fusson a tábornokért meg a Békáért, ez a lány az ő védence… Jaj, az ég szerelmére, hát a francia követé! Rohanjon! – mutatott türelmetlen mozdulattal egy emeletes házra, amelyen francia trikolór lengett. – Rohanjon! – bömbölte. A katona eltrappolt, a kereskedő pedig a tőle telhető legnagyobb sebességgel a lányhoz kacsázott. Akárcsak a többi kereskedő, ő is kürtőkalapot és gyapjúszövetből készült szalonkabátot viselt, szűk szárú nadrágot és csizmát; izzadt a tűző napon. – Mi az ördög történt, Miss Angélique? – kérdezte a ló kantárát megragadva. Megdöbbentették a lány arcán, ruháján és haján vöröslő vércseppek. – Megsebesült?

– Moi, non… Nem, azt hiszem, én nem, de megtámadtak minket… Japánok voltak – válaszolta még mindig zihálva és reszketve a lány, hátrasimítva arcába hullott tincseit. – Arra, gyorsan! – mutatott a szárazföld belseje és a látóhatáron derengő Fudzsi-hegy felé. – Segítség, segítségre van szükségük!

A közelében állók máris megkezdték a fél füllel hallott értesülések továbbadását és a kérdezősködést. Kit? Kiket támadtak meg? Franciákat vagy briteket? Megtámadták? Hol? Megint ezek a kétkardos fattyak! És hol az ördögben…?

Az egymást túlharsogó kérdések nem hagytak időt a lánynak a válaszra, de egyelőre nem is lett volna képes rá. Keble még zihált, az emberek egyre közelebb nyomultak hozzá, egyre szűkebbre vonták körülötte a kört. Mind több és több férfi tódult az utcára, menet közben öltve magára kabátját, csapva fejébe kürtőkalapját, sokan máris pisztolyokat és muskétát szorongattak, néhányan újmódi amerikai hátultöltő puskát. Egyikük, egy széles vállú, szakállas skót egy impozáns emeletes házból rohant elő, amelynek kapuja fölött tábla hirdette: Struan és Társai. Utat könyökölt magának a tolongók között.

– Csendet, az ég szerelmére! – süvöltötte bele a zajongásba. Hirtelen csend támadt. – Gyorsan mondja el nekünk, Angélique, mi történt? Mi van Malcolmmal?

– Jaj, Jamie, je… Én, én… – A kétségbeesett lány igyekezett összeszedni magát; hirtelenében azt sem tudta, hol van.

A férfi felnyúlt, csillapítólag megveregette a vállát, mint egy gyerekét. Mint mindenki, ő is bálványozta a lányt. – Ne féljen, Miss Angélique, most már biztonságban van! Csak nyugodtan. Az ég szerelmére, hagyjanak már neki egy kis levegőt! – A harminckilenc éves Jamie McFay a Struan-cég japáni igazgatója volt. – Mi történt?

A lány letörölte könnyeit. – Meg… megtámadtak minket, szamurájok – mondta erőtlen hangon, kellemes akcentussal. Mindenki a nyakát nyújtogatta, hogy jobban hallja. – Ott… Ott jártunk a nagy úton… – Megint a szárazföld belseje felé mutatott. – Ott.

– A Tókaidón?

– Igen, ott… a Tókaidón. – A part mentén haladó nagy országútról beszélt, amely több mint egymérföldnyire nyugatra húzódott a kolóniától, s Jedót, a sógun húszmérföldnyi távolságban, északon elterülő tiltott fővárosát kötötte össze Japán többi részével. – Ott lovagoltunk… – A lánynak egy pillanatra elakadt a hangja, de aztán csak úgy ömlött belőle a szó. – Mr. Canterbury, Phillip Tyrer, Malcolm vagyis Mr. Struan meg én… Ott lovagoltunk az úton, és akkor… egyszer csak szamurájok tűntek fel hosszú sorban, zászlókkal, megálltunk, hogy elengedjük őket, és akkor két szamuráj nekünk rontott, megsebesítették monsieur Canterburyt, és nekiugrottak Malcolmnak, vagyis Mr. Struannak. Malcolm előkapta a pisztolyát, Phillip meg rám kiabált, hogy rohanjak, hozzak segítséget. – Megint reszketni kezdett. – Gyorsan! Segíteni kell nekik!

Az emberek már rohantak is a lovakért és a fegyvereikért. Dühös kiabálás vette kezdetét.

– Szóljon valaki a katonáknak…!

– A szamurájok megtámadták John Canterburyt, Struant meg Tyrert, rájuk rontottak a Tókaidón!

– Jézusom! A lány azt mondja, a szamurájok ölik a mieinket!

– Hol történt? – harsogta túl az ordítozást Jamie McFay, fékezve őrjítő türelmetlenségét. – Le tudná nekünk írni, hogy az út melyik szakaszán történt mindez?

– Hát az úton, Kana… valamilyen Kana előtt.

– Kanagavánál? – kérdezte McFay. Az említett helység egy kis halászfalu volt a Tókaidó mentén, mérföldnyi távolságban az öblön át, s mintegy hárommérföldnyire a parti úton.

– Oui… igen. Kanagavánál! Gyorsan!

A Struan-istállóból már vezették is elő a felnyergelt, felszerszámozott lovakat. McFay a vállára vetette puskáját. – Ne aggódjon, egykettőre megtaláljuk őket. De mi történt Mr. Struannal? Látta, hogy vele mi történt? Megsebesült?

– Non. Nem láttam semmit, csak ahogy kezdődött, hogy szegény Mr. Canterbury… Ő lovagolt Mr. Struan mellett, mikor… mikor a… – A lány szeméből patakzottak a könnyek. – Nem néztem vissza, én csak engedelmeskedtem… és jöttem segítségért.

A lányt Angélique Richaud-nak hívták. Épp csak betöltötte a tizennyolcat. Most járt először a palánkon kívül.

McFay nyeregbe pattant és elviharzott. Magasságos Jézusom, gondolta gyötrődve, már vagy egy jó esztendeje nem történt semmi, különben el sem engedtem volna őket. Én vagyok a felelős! Malcolm a leendő tajpan, és én vagyok a felelős! Az Isten szerelmére: mi a rosseb történhetett?

McFay, tíz-tizenkét kereskedő, egy dragonyostiszt és három dzsidása könnyen megtalálta John Canterburyt a Tókaidó mentén – nézni már nehezebb volt. Canterbury fejét levágták, végtagjai darabokban, szanaszét szórva hevertek a közelben. Egész testét félelmetes kardvágások borították, amelyek csaknem mindegyike külön-külön is halálát okozhatta volna. Tyrernek, Struannak és a szamurájcsapatnak nyoma sem volt. Az arra járók mit sem tudtak a gyilkosságról, hogy ki tette, mikor és miért.

– Lehet, hogy a másik kettőt elrabolták, Jamie? – kérdezte nyugtalanul az egyik amerikai.

– Nem tudom, Dmitri. – McFay próbálta összeszedni gondolatait. – Valakinek vissza kellene menni, megmondani Sir Williamnek… És hozni valamilyen leplet vagy koporsót. – Sápadtan méregette az arra járó embereket. Az úton járók közül senki sem nézett felé, mégis megfigyeltek mindent.

A keményre döngölt, jól karbantartott úton utazók sokasága igyekezett a később Tokiónak nevezett Jedóba, illetve onnan visszafelé. Férfiak, nők, mindenféle korú gyerek, gazdagok, szegények, csupa japán, akik között csak nagy néha tűnt fel egy-egy hosszú köntösű kínai. A túlnyomó többséget férfiak alkották, valamennyien kimonót viseltek, különféle stílusúakat, ki szerényebbet, ki hivalkodóbbat, sokféle posztó- és szalmakalapot. Kereskedők, félmeztelen hordárok, narancsszín öltözékes buddhista boncok, vásárra vagy hazafelé tartó parasztok, jövendőmondók, írnokok, tanítók, költők. Mindenféle gyaloghintó, palankin, emberekkel vagy áruval teli, két, négy, hat vagy nyolc hordozóval. A tömegben fel-felbukkanó, büszke járású szamurájok gyűlölködő pillantásokkal méregették a mellettük elhaladókat.

– Ezek itt mind tudják, kik tették – mondta McFay.

– Persze hogy tudják. Sok matyerjebec! – Dmitri Syborodin, az amerikai, harmincnyolc éves, tagbaszakadt, barna hajú, egyszerűen öltözködő férfi Canterbury barátja volt; csak úgy forrt benne az indulat. – Pillanatok alatt kipofozhatnánk bármelyikből. – Ekkor vették észre az úton álldogáló, őket figyelő tíz-tizenkét szamurájt. A szamurájok többsége íjjal is fel volt szerelkezve; minden nyugati tudta, milyen jól bánnak vele.

– Ez azért nem ilyen egyszerű, Dmitri – mondta McFay.

Pallidar, a fiatal dragonyostiszt fagyosan megszólalt. – Könnyűszerrel elbánhatnánk velük, Mr. McFay, de engedély nélkül nem ajánlatos… Kivéve persze azt az esetet, ha megtámadnak minket. Önök teljes biztonságban vannak. – Settry Pallidar utasította egyik katonáját, hogy menjen vissza, és hozzon magával egy osztagot meg egy koporsót. Az amerikait szemmel láthatóan bosszantotta fölényes stílusa. – Nem ártana átfésülni a környéket – folytatta Pallidar. – Ha majd megjönnek az embereim, ők is segítenek. Több mint valószínű, hogy a másik kettő itt hever valahol sebesülten a közelben.

McFay megborzongott, és a holttestre mutatott: – Vagy így, mint ő.

– Ez is lehetséges, de reméljük a legjobbakat. Maguk hárman induljanak arra az oldalra, mi meg majd a…

– Mondja csak, Jamie! – vágott a szavába Syborodin. Utálta a tiszteket, az egyenruhákat és a katonákat, különösképp a briteket. – Mi volna, ha mi ketten bemennénk Kanagavába? Lehet, hogy a követségünkön tudnak valamit.

Pallidar nem vett tudomást ellenségességéről, megértette, és jól tudta, milyen kitűnő katona volt az amerikai. Dmitri Syborodin, a kozák származású amerikai az Egyesült Államok hadseregének volt lovastisztje, nagyapja a britek ellen vívott 1812-es függetlenségi háborúban esett el. – Kanagava nem rossz ötlet, Mr. McFay – mondta. – A követség minden bizonnyal tudja, miféle nagyobb szamurájcsapat haladt errefelé mostanában. Minél előbb kiderítjük, ki a bűnös, annál jobb. Erre a támadásra nyilván valamelyik királyuk vagy hercegük adott parancsot. De most kérdőre vonjuk a nyomorultat, aztán Isten legyen irgalmas hozzá!

– Isten rohasszon meg minden nyomorultat – mondta nyomatékosan Syborodin.

A díszes egyenruhát viselő kapitány ezúttal sem ugrott a provokációra, de nem is engedte el a füle mellett. – Tökéletesen igaza van, Mr. Syborodin – mondta könnyedén. – Viszont aki engem merészelne nyomorultnak nevezni, annak csak azt ajánlanám, hogy sürgősen szerezzen magának egy párbajsegédet, egy pisztolyt vagy kardot, egy szemfödelet meg valakit, aki eltemeti. Mr. McFay! Napszálltáig még rengeteg ideje van. Én bevárom itt az embereimet, aztán mi is csatlakozunk a kereséshez. Ha esetleg hall valamit Kanagavában, kérem, üzenjen. – Settry Pallidar huszonhét éves volt, s rajongott az ezredéért. Alig leplezett megvetéssel nézett a kereskedők szedett-vedett csapatára. – Maguknak, uraim, azt javaslom, kezdjék meg a kutatást. Szóródjanak szét, de csak annyira, hogy mindig lássák egymást. Brown, maga menjen ezzel a csoporttal, és fésülje át azt az erdőt. Maga a parancsnok, őrmester.

– Igenis. Na, utánam, emberek!

McFay levetette és a holttestre terítette a kabátját, aztán visszaszállt a nyeregbe, és amerikai barátjával gyors tempóban indult az egymérföldnyire északra fekvő Kanagava felé.

A dragonyostiszt egyedül maradt. Fagyos tekintettel ült lován, és a szamurájokat nézte. Azok meg őt. Az egyik megigazította az íját – talán fenyegetésnek szánta, talán nem. Pallidarnak csak a hüvelykujja mozdult, a szablyáját lazította meg hüvelyében. A napsütésben szikrát hánytak aranypaszományai. A Tókaidó gyalogjárói némán, félve siettek el mellettük. Pallidar lova idegesen kapálta a földet, meg-megcsörrent szerszámozása.

Ez most nem olyan volt, mint a többi merénylet, azok mind magányosan végrehajtott támadások voltak, gondolta növekvő dühvel Pallidar. Ennek pokoli ára lesz, így megtámadni négy embert, köztük egy nőt, és ilyen galádul lemészárolni egy britet. Ebből háború lesz.