© Kőhalmi Zoltán, 2025

© Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Borítóterv © Tillai Tamás

Minden jog fenntartva

Szerkesztette Cserna-Szabó András

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

Szerkesztette Cserna-Szabó András

A szöveget gondozta Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-620-657-4

Tartalom

Deadline

Hellén helyszínelők

Közlemények

Így szerettek ők

Gyaraló nyilkosok

Kritikák

Tértivevény

A Félig Jóllakottak Viadala

Éjjeli műszak

Receptek egész évre

Ebkamerával megfigyelt terület

Önismereti teszt

Új közlemények

A küldetés

Halál a vadnyugaton

Új kritikák

Máig megoldatlan rejtélyek

A Vitruvius-kód

Óriási magyar siker a világtornán

Emma, Boti, Margó, Annamária Dóra, Keresztanyu, a Szomszéd, a Gázos, a Díjbeszedő, a Ravasz, az Agy, a hét Mesterlövész, Witthelmeirék és Szalay-Bobrovniczky Kristóf a Kelenföldi Erőműben

Intelligens könyv

KRESZ-teszt

Legújabb közlemények

Madárbarátok kiskönyve

Halál a víz alatt

Legújabb kritikák

Korszakalkotók

Még egy bőr a csodaszarvasról

Nyár a Kökörcsin utcában

Egy élet az életben maradásért

A varázslatos Mhm-föld

Népi receptek

Legeslegújabb közlemények

A Káosz Rendelője

Kedves Olvasó!

A még tökéletesebb olvasásélmény érdekében szeretettel ajándékozunk meg egy praktikus könyvjelzővel.

Nem kell mást tenned, mint levágni a lap szélét a szaggatott vonal mentén. Kérjük, a könyvjelző használata előtt figyelmesen olvasd el a rajta lévő biztonsági előírásokat.

BIZTONSÁGI ELŐÍRÁSOK:

Tilos a könyvet a könyvjelzőnél fogva felfüggeszteni, lóbálni vagy vonszolni.

Ne használja +230 °C felett, –30 °C alatt, 70 km/h-nál erősebb szélben, esőben, vagy bármilyen folyadék felszíne alatt.

A könyvjelző csak egymást követő, páros és páratlan oldalak közé tehető. Soha ne tegye a könyvjelzőt egymást követő, páratlan és páros oldalak közé, mert ez a lapok roncsolásával jár.

Ne használja más könyvekhez.

Előfordulhat, hogy a könyvjelző kilóg a könyvből. Ez természetes, de ügyeljen rá, hogy ne érje szennyeződés.

A könyv nyitásakor a lapok mindig nézzenek felfelé, ellenkező esetben a könyvjelző kieshet.

Soha ne használjon jelölésre más könyvhöz tartozó könyvjelzőt, bármilyen egyéb papírlapot, textíliát, gyúlékony vagy könnyen lebomló anyagot, élő állatot és 0–3 év közötti gyermeket.

Ha a könyvjelzőt rendszeresen a csukott könyvből húzza ki, ez a felirat idővel elkophat.

Kellemes olvasást kívánunk!

Deadline

– Halló! Szervusz, Miklós!

– Na, szia, Zoli! De jó, hogy felvetted! Nem könnyű téged elérni.

– Ne haragudj, tegnap elfelejtettelek visszahívni. Azt meg nem is láttam, hogy ma kerestél.

– Jól van, minden rendben? Hogy vagy?

– Minden oké, persze. Írok.

– Na, az jó. Tudod, hogy nagyon kíváncsiak vagyunk.

– Hát, szerintem tetszeni fog. Majd meglátod.

– Remek. Mert azért is hívlak nyilván, hol tartasz.

– Ja, a legvégét igazgatom. Maradt egy-két apróság.

– Szuper! Csak mert emlékszel, ugye, hogy tegnapelőttre ígérted?

– Igen, szerdára. Belemerültem itt a befejezésbe nagyon. Nem akartam összecsapni, mégiscsak egy regény. Jó lesz úgy, hogy ha holnap…

– Figyelj, péntek van, nézd át rendesen, és akkor hétfőre nyugodtan be tudod fejezni.

– Hétfőre, persze! Addigra biztos megleszek. Hétfőn reggel nyolckor küldöm.

– Jól van, akkor várjuk nagyon.

– Köszi, és bocs a csúszásért.

– Ne viccelj, a lényeg, hogy jó legyen.

– Az lesz. Szia!

– Szia!

Az író letette a telefont. Rögtön utána felvette a kalapácsot, és apró darabokra zúzta a készüléket. Miután a szilánkokat lehúzta a vécén, vállára vette súlyos hátizsákját.

– Meg tudod csinálni – mondta magának eltökélten, ahogy még egyszer visszanézett dolgozószobájára.

Minden úgy volt, ahogy elrendezte: gondosan megvilágítva, egy pásztázó asztali ventilátorra szerelve saját kartonsziluettje forgolódott az ablak előtt.

Hátul osont ki a házból, és a kertvégi szerszámos bódé mögött lendült át a kerítésen. Kivillamosozott a külvárosba, ahol kijátszva a térfigyelő kamerákat egy trafóház takarásában váltott öltözéket. Kapucnit húzott, napszemüveget és szájmaszkot vett, de még így is lehajtott fejjel kopogott be egy parkoló taxi ablakán. Megtévesztésből a Keleti pályaudvart adta meg címnek, de amikor pirosat kaptak az Astoriánál, kipattant a kocsiból, hogy a járdán pillanatok alatt elvegyüljön egy olasz turistacsoportban. A reptéri buszra így már kisminkelve, női parókában szökkent fel.

Két átszállás után, könyvkiadójától kilencezer-kilencszáz kilométer távolságra, helyi idő szerint szombat délelőtt tizenegykor ért földet Rio de Janeiróban. Bár a hosszú út alatt többször eszébe jutott, hogy foglalkozhatna a leadandó könyvvel, de elhessegette magától a gondolatot. Mivel laptopja már a Duna fenekén pihent, csak kézzel tudott volna írni. Ehhez nem érezte megfelelőnek a környezetet, jegyzetei pedig amúgy is a poggyász legalján, utolsó megtakarításai társaságában utaztak.

Átesve az útlevél-ellenőrzésen az első bárban terv szerint összeismerkedett egy becsípett ír világpolgárral. Gyerekjáték volt leitatni, majd autót bérelni a papírjaival. Attól fogva végig nyugat felé hajtott a sztrádán a Paraíba do Sul völgyében, és csak napszálltakor, São José dos Camposban állította le a motort. A visszafogott Hotel Fernandában bérelt szobát, mely első ránézésre inkább tűnt vasáru-kereskedésnek, semmint szállodának. Úgy érezte, ez csak fokozza az álcát. Egy hétre előre fizetett, és legjobb portugáljával meghagyta a tulajdonosnak, hogy senki se zavarja.

– Don’t disturb, prego! – szólt határozottan.

Gyanakodva és értetlenül nézett utána a testes asszonyság. Az író odabent végre ledobta cuccait, és kifújta magát. Megfürdött. Aprólékosan kipakolta íróeszközeit és a kinyomtatott szöveget. Főzött egy kávét, kikészített mellé egy pohár vizet. Asztalhoz ült.

Elolvasta az utolsó, félbehagyott bekezdést, amikor megkordult a gyomra.

– Ennem muszáj. Kell az energia a munkához – látta be nyomban, azzal már újra talpon is volt.

Szaladva indult le a lépcsőn, de az utcára érve lelassította lépteit. Jobb, ha nyugodtan végigveszi az egész feladatot, gondolta. Pár perc amúgy sem számít, amikor ennyi időt nyert. Mert ha másfél nap múlva be is törik lakása ajtaját a kiadó emberei, itt soha nem találhatnak rá. Nem ült be rögtön a legelső falatozóba, hanem sétára indult a szűk utcákon. A könyv címén merengve messzire elbóklászott, így végül egy félreeső, füstös kocsmába tért be. Ott hamar összeismerkedett néhány helybélivel, és bár nem beszélték egymás nyelvét, annyit sikerült megértetnie velük, hogy könyvekkel foglalkozik. Erre vidám hangulat kerekedett, és azonnal meghívták pár italra. Jóval később az asztalra borulva arra ébredt, hogy eltűntek az ír pasas okmányai. Bűntudattól gyötörten sietett vissza a hotelbe, és két órán át gondterhelten járkált fel-alá a szobában. Kimerülten dőlt le az ágyra, és ruhástól, magzatpózban aludt el.

Vasárnap későn ébredt, de teli elhatározással. Kávéjával rögtön az asztalhoz ült, és magát is meglepve csaknem negyven percen át zavartalanul dolgozott. Újabb és újabb ötletei támadtak, egészen belemerült az írásba. Egy megfelelő szófordulaton tűnődve szórakozottan az ablakhoz lépett, amikor meghűlt ereiben a vér. Odakintről sötét tekintetű, kalapos férfi sandított fel egyenesen őrá. Mellette a tulajdonosnő bólogatott hevesen.

Baromság volt az utcán hagyni a bűnjelet. Már biztos körözik azt a tragacsot – jutott eszébe az autó, és megtapogatta zsebében a slusszkulcsot.

Gondolkodásra nem volt ideje, mert már hallotta a feljárón közeledő lépteket. Felkapta írását az asztalról, és rémülten körbenézett. Dörömböltek az ajtón.

Ahogy berontottak, a szobát üresen találták. Ő éppen akkor préselte át magát a fürdőszoba ablakán, és egy pillanat múlva csattanva, sajgó fájdalommal ért földet. Csúnyán kificamította a bokáját. Lábát húzva vonszolta magát a kocsihoz. Remegő kézzel szedte elő a kulcsot, és az utolsó pillanatban zárta magára az ajtót. A kalapos fickó futva érkezett, és vicsorogva tapadt a szélvédőre.

Az író gázt adott. Reccsenést hallott, aztán ordítást, majd zakatoló szívvel nézett a visszapillantóba. Nem a torz pózban fekve maradt, távolodó alak látványa viselte meg legjobban, hanem a felismerés, hogy már látta korábban is. Még odahaza találkozott vele a kiadóban, akkor portugál műfordítóként mutatták be.

Tudva, hogy nyomában vannak, újra az országutat rótta, most viszont a hegyek felé vette az irányt. A tank szinte teljesen kiürült, de egyébként is szabadulni akart az autótól. A szerpentin egyik éles fordulójában megállt, kiszállt, és nekiveselkedett. Őrületesen fájt a lába, de végül csak beletaszította a szakadékba a járgányt, ami végül úgy hullott alá nyitott ajtókkal, mint egy asztalról leeső könyv.

A tűző napon állt, és nem volt egy vasa sem: maradék pénzét menekülés közben a szállóban hagyta. Órák múlva vette fel egy teherautó, mellyel helyi parasztok zajos társasága közlekedett. A fülkében nem akadt több hely, úgyhogy hátra, a rakományhoz kellett ülnie. Érett mangók között zötykölődött, amiből néhányat el is fogyasztott. Ettől új erőre kapott, és a térdére hajtott papíron még valamennyit írni is tudott.

Amikor rikácsolást hallott, felnézett. Az égen madarak köröztek, és a táj is megváltozott körülötte. A rendezett ültetvényeket egyre vadabb erdő váltotta fel. A fák között, egy házikó előtt vékony, őslakos öregasszonyt vett észre, aki magányosan teregetett. Az író megköszönte a fuvart, és lemászott a platóról. Újra beléhasított a fájdalom.

Tudta, hogy ruhája szakadt és piszkos, de igyekezett rendes ember benyomását keltve odavánszorogni az indián elé. Egyetlen megmaradt értéke karórája volt. Lecsatolta és a másik felé nyújtotta.

– Escada – mondta elcsukló hangon, szinte könyörögve, mert azt hitte, a szó annyit tesz: szoba.

Innen felgyorsultak az események. Az asszony a fejét rázta, aztán beszaladt a házba. Ő utánafutott, és megragadta a karját. Amaz felkapott egy konyhakést, az író kicsavarta kezéből. Fejhangú visítás hallatszott, de abbamaradt, amikor az éles penge a nő torkához ért.

Amikor az éj leszállt, a távolban már jaguárok bömböltek, selyemmajmok sikítottak, és valahol a közelben egy galléros lajhár nyöszörgött halkan. Az írónak persze fogalma sem volt róla, melyik zaj miféle állathoz tartozik, viszont szinte megőrjítette a hangzavar. Még mindig a kést szorongatta, és a függönyök közötti résen kémlelt ki a sötétségbe. Az öregasszony ült az asztalnál, reszkető kézzel tartotta a tollat. A nyelvi nehézségek miatt betűnként kellett diktálni neki, de a nő képtelen volt megérteni a rövid és hosszú magánhangzók közötti különbséget, ráadásul folyton sírva fakadt.

Pontban hajnali négykor aztán ismerős hang kiáltott bele az éjszakába:

– Lejárt az idő, Zoli! Mutasd magad!

– Hogy találtatok meg? – ordított vissza az üldözött.

– Emlékszel a kiadói karácsonyra, amikor annyian hátba veregettek? Akkor ültettük be a csipet a tarkódba.

– De még nincs is reggel nyolc.

– Ott már annyi van, ahonnan elszöktél.

– Én csak egy kis időt szeretnék meg nyugalmat!

– Nincs több alku! Gyere ki feltartott kézirattal, és akkor senkinek sem esik bántódása!

Az író nem mozdult, csak fülelt. Idővel odakintről neszezést hallott, és mintha egy pillanatra a portugál műfordító görnyedt árnyalakját látta volna. A deszkaépület hamar lángra kapott. Odabent az alkotó köhögve igyekezett kijavítani az őslakos elírásait, de egy ponton túl egyszerűen már nem látott a füsttől. Kezében a szöveggel a bejárathoz vonszolta magát, és megadóan tárta ki az ajtót.

Akkor nyilallt hátába a szúrás. Az öregasszony diadalittasan emelte magasba a kést. Az író teste fölé sötét alak guggolt. Óvatosan kihúzta az ujjak közül az egyetlen, véres papírlapot.

– Ennyi? – kérdezte hitetlenkedve, miután átfutotta a néhány rövid bekezdést. – Azonnal hívjanak mentőt! – ordította.

A szirénázó kocsiban, mielőtt elsötétült előtte a világ, az író még annyit nyögött Miklós felé, aki szorosan fogta a kezét:

– Megvan a helyszín, jók a szereplők, csak nem találom a konfliktust.

Az író arra gondolt, most végre megszabadul a deadline szörnyű súlyától, hiszen mindennek vége. Mégiscsak sikerült! Minden sejtjében szétáradt a boldogság.

A kiadó – mintha csak hallotta volna az író gondolatait – a mentőorvoshoz fordult, tíz darab ezerrealos bankjegyet nyomott a kezébe, és szinte fenyegető hangnemben, valamint tökéletes portugál akcentussal azt mondta: – Nem halhat meg, doktor úr. Még sehogy se áll az új regényével!