{{epub_watermark}}

Köszönjük a vásárlásodat a Szerző és a Kiadó nevében is! Vásárlásoddal te is támogattad, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható gyerek- és ifjúsági könyvek választéka egyre szélesebb legyen. További e-könyvekért és a gyerekirodalom legszélesebb választékáért keresd fel bátran máskor is webboltunkat!

ISBN 978-615-115-003-0
ISSN 2560-2888 (Nyomtatott kiadás)

Szöveg © Mészöly Ágnes, 2025
Kiadás © Pagony Kiadó Kft., 2025
1114 Budapest, Bartók Béla út 15/a
Sorozatterv © Baranyai (b) András
Borító © Fodor Kata
Felelős kiadó: Demény Eszter és Ürögdi András
Felelős szerkesztő: Kovács Eszter
Szerkesztette: Rét Viktória
Műszaki vezető: Pais Andrea
Tördelő: Gráf Dóra
Elektronikus könyv: Győri Borbála

www.pagony.hu
www.facebook.com/pagony
kiado@pagony.hu

Felhasznált betűtípus:
PT Serif – SIL Open Font Licence
Mulish – SIL Open Font Licence
Caveat Brush – SIL Open Font Licence

1. fejezet

Egy fiú becsuk egy ajtót

– Tomi, most már tényleg indulnunk kell!

Anya türelmetlen hangja a folyosóról hallatszott: a liftben már bepakolva sorakozott az utolsó néhány bőrönd. Mindenki arra várt, hogy a fiú elbúcsúzzon a szobájától.

A hatodik emeleti, másfél szobás lakás, ahol a Ceglédi család élt, egy szomorú kisváros szomorú lakótelepének kellős közepén álló toronyházban volt. Az ablakai északra néztek, ezért sosem sütött be rajtuk a nap, ráadásul nem is a saját lakásuk volt. Egy nagyhangú embertől bérelték, aki minden hónap első vasárnapján megjelent, hogy ellenőrizze, minden rendben van-e, és zsebre tegye a lakbért. A főbérlő arról hallani sem akart, hogy a család befogadjon, ha nem is egy kiskutyát, de legalább egy aranyhörcsögöt vagy egy ékszerteknőst, még azt is megtiltotta, hogy Tomi kitegye a kedvenc rajzfilmhősei poszterét. A fiú mégis szerette a szobáját. Ha magára csukta az ajtót, nemcsak apa és anya vitáit tudta kizárni – melyek leginkább a pénz körül forogtak, amiből a Ceglédiéknél, hiába dolgozott a két felnőtt keményen, sosem volt elég –, de az osztálytársai undok megjegyzéseiről is megfeledkezhetett. És amikor levett a polcról egy vaskos könyvet, elmerült a fantázia világában.

Sokkal jobb lesz Sóstón, biztatta mindenki.

Ott végre a sajátunkban lakhatunk, magyarázta Tomi apukája. Vagy legalább majdnem a sajátunkban, pontosított az anyukája. A ház Amália nénié, de Amália néninek rajtunk kívül senkije nincs. Ugyanúgy, ahogy nekünk sincs senkink rajta kívül.

Nagytominak és Orsinak – Tomi szüleinek – ugyanis nem volt igazi családja. Egy intézetnek nevezett helyen nőttek fel, amiről elég nyomasztó dolgokat meséltek. Mivel senki nem támogatta őket, nem tudtak tanulni, és nem volt jó munkájuk, sem sok pénzük, de elhatározták, hogy egy szem fiuknak jobb életet biztosítanak majd. Rengeteget foglalkoztak vele és meséltek neki, ám a „jobb élet” elég reménytelennek tűnt a mindennapi gondok között.

Egészen addig, amíg be nem kopogtatott hozzájuk egy színes hajú, furcsa öltözékű idegen.

Amália néni néhány hónapja bukkant fel Ceglédiék életében. Anya távoli rokona volt, jó ötven évvel Tomi születése előtt kivándorolt Angliába, és csak nemrég tért vissza szülőhazájába. Állítólag korábban beutazta a világot, de főképp Londonban lakott, és egy félig magyar, félig brit gróf volt a férje, akitől tetemes vagyont és egy Balaton-parti villát örökölt. Mivel nem akart egyedül maradni, megkereste ismeretlen unoka-unokahúgát, és felajánlotta nekik, hogy költözzenek hozzá. Cserébe csak annyit kért, hogy segítsenek rendbe tenni a házat, és amikor még öregebb lesz, viseljék majd gondját.

Anya és apa végtelenül örült ennek a lehetőségnek. Még a vakáció kezdete előtt ellátogattak Sóstóra. Az ódon, hatalmas ház leginkább kísértetkastélynak tűnt valamelyik félelmetes sorozatból. Ugyan tényleg a vízparton állt, ám a telek körülötte inkább hasonlított egy elvadult őserdőre, mint egy normális kertre. A falairól mállott a vakolat, a falakon belül pedig sötét, poros szobák sorakoztak egymás után.

Persze pár dolgot fel kell újítani, mondta akkor Amália néni.

Tomi szülei lelkesen bólogattak az ötletre. És az utóbbi néhány hétben csak szobafestésről, hőszigetelésről meg padlólapokról lehetett velük beszélgetni.

Az anyukája kilépett a munkahelyéről, és már jelentkezett is egy siófoki állásra, sőt, az apukája is búcsút mondott az olajszagú autószerelő műhelynek, ahol az utóbbi években segédmunkásként dolgozott. Tomi még az utolsó nap elment vele, hogy elköszönjön az öreg mestertől. A műhely tulajdonosa olyasmi volt a fiú számára, amilyennek egy nagypapát elképzelt az olvasmányélményei alapján: sokat morgott, de arany szíve volt és végtelen türelme, ráadásul rengeteget tudott magyarázni a különböző autók, motorok működéséről. Néha apróbb feladatokat is rábízott a fiúra. Sokszor megdicsérte Tomit, és nemegyszer kijelentette, hogy sokkal tehetségesebb szerelő lenne az apjánál.

Tominak fogalma sem volt, mivel szeretne foglalkozni nagykorában. Titokban nagy hatalmú mágus vagy mesterdetektív szeretett volna lenni, de az olvasás mellett tényleg a mindenféle szerkezetek szétszedése és összerakása volt a kedvenc foglalatossága.

Az osztálytársai persze ezért is csúfolták. Pedig az ő szüleiknek sem voltak sokkal jobb munkáik – a környéken viszonylag kevés volt a milliomos –, de mégis mindenki celeb vagy gazdag influenszer akart lenni. És amikor Amália néni megjelent – aki nemcsak úgy nézett ki, mintha gazdag lenne, hanem tényleg az is volt –, és vett a fiúnak néhány igazán menő cuccot, a többiek irigysége az egekbe szökött. És ez még a korábbi megvetésnél is rosszabb volt.

Az iskolát nem sajnálta a fiú, de tudta, hogy az olajszagú műhely hiányozni fog neki.

Mégsem búslakodott egy percig sem, hogy el kell hagynia a várost, ahol eddig élt. Az első Balaton-parti látogatás után úgy érezte, hogy egy igazi kalandregénybe keveredett. Titokzatos, boszorkányszerű nagynéni, kísértetkastélynak beillő villa, új barátok… mennyit álmodozott délutánonként arról, mit tenne, ha tiszta lappal újrakezdhetné az életet! Lelkesen készült tehát a költözésre. Ebben a pillanatban viszont megrémült az előtte álló kalandtól. Mi lesz, ha az új helyen sem talál igazi barátokat? Ha ott is csodabogárnak tartják majd? Ha ott is elbaltáz valamit?

– Tamás! Gyere már! – anya hangja visszhangot vert az üres lakás hófehér falai között.

Legszívesebben lefeküdt volna régi szobájának nyikorgó parkettájára, és ahogy már annyiszor, belemesélte volna magát valami izgalmas történetbe. Ahol lehet hős lovag, zseniális mérnök, aki csodálatos szerkezeteket tervez, rettenthetetlen varázsló, pengeagyú nyomozó. De nem tehette, hisz csak egy egyszerű hatodikos volt, akit az apukája egy rakás lecelluxozott doboz társaságában a ház előtt vár az autóban. Sóhajtott egy hatalmasat, kilépett a folyosóra, és óvatosan becsukta maga mögött az ajtót.

Tíz perc múlva már az öreg Ford hátsó ülésén gubbasztott. Maga sem értette, miért, de minden erejét össze kellett szednie, hogy ne fakadjon sírva.

2. fejezet

Lány a hintán

Mire Ceglédiék négy órával később megérkeztek Szabadi-Sóstóra, Tomi el is felejtette, hogy alig akart elindulni.

Az út hosszú volt, a kocsiban pedig megint nem működött a légkondicionáló, így időnként apa – akit, mivel szintén Tamásnak hívtak, és egyébként is majdnem két méter magasra nőtt, mindenki csak Nagytominak szólított – kénytelen volt letekerni az ablakot. Tomi anyukája, Orsi ilyenkor sikongatott, hogy összekócolódik a haja, de azért élvezte a huzatot meg a száguldást.

Az első száz kilométeren a fiú csendben duzzogott. Aztán átragadt rá a szülei jókedve. Előbb csak csendesen hallgatta, ahogy a két felnőtt a balatoni életről beszél – az anyjának már új munkahelye is volt: a siófoki kórházban tárt karokkal várták a tapasztalt nővért –, majd egyre több dologhoz fűzött hozzá ezt-azt. Csakhamar ő is lelkesen tervezgetett, aztán elnyomta az álom. Csak akkor ébredt fel, amikor az autó a stranddal szemben befordult a vasúti töltés és a tóparti házsor közötti hosszú utcába, és alig száz méterrel később – pár telekkel a strandon található lángosozó és a vízibicikli-kölcsönző után – lehúzódott Amália néni háza elé.

Az öregasszony épp a kocsibeállót próbálta kiszabadítani a dzsungelként terjeszkedő trombitafolyondár alól. Annak ellenére, hogy egy hatalmas kupac levágott ág tanúsága szerint már órák óta küzdhetett a burjánzó növénnyel, világoskék, csinos frizurája tökéletesen állt, és úgy festett arany flitteres, rózsaszín ruhájában, mintha most lépett volna le egy divatmagazin címlapjáról. Ezt a képet csak az árnyalta, hogy egyik kezében metszőollót szorongatott, a másikkal fáradtan törölte le az izzadságot a homlokáról. De nem hasonlított azokra az idős nénikre, akiket Tomi eddig ismert.

Nem véletlenül hívták özvegy gróf Bálványos Balázsné született Eperjessy Amáliának.

– Végre itt vannak, kedveseim! – üdvözölte az idős hölgy széles mosollyal a kocsiból kikászálódó Ceglédiéket.

– Jó napot, Amália néni! – köszöntek mindhárman egyszerre.

Tomi már kezdte megszokni, hogy Amália néni senkivel nem tegeződik. Míg a legtöbb idős néni szívesen vette, ha bárki letegezi a boltban vagy a fodrásznál, hiszen ettől fiatalabbnak érezték magukat, ő megkövetelte a tiszteletet. „Nono! Emlékeim szerint nem libapásztorkodtunk együtt!” – figyelmeztetett mindenkit, aki udvariatlanul szólt hozzá. Ám cserében ő is magázta nemcsak az utcaseprőt, hanem például Tomit is. Ezenkívül igencsak sokat adott az illemre: még véletlenül sem szakított senkit félbe, akkor sem, ha az esetleg a legnagyobb ostobaságot mondta, képes volt a Mekiben kést és villát kérni a sült krumplihoz, és mindig pontosan tudta, hogy kinek kell például bemutatkozni vagy kezet nyújtani egy adott helyzetben. Volt egy furcsa mondása: „Manners maketh man”, ami nagyjából azt jelentette, hogy az illem teszi az embert emberré, és amit meglehetősen rosszalló hangsúllyal bírt idézni, ha valaki a szavába vágott.

– Remélem, remekül telt az útjuk! – folytatta Amália néni. – Jómagam már reggel óta a kertben szorgoskodom. Igencsak megizzasztottak ezek az átkozott bukszusok! Jól fog esni egy tea… jöjjenek, foglaljunk helyet a parton!

Ezzel beterelte a családot a harsogóan zöld, árnyas telekre.

A fiú a fejét csóválva követte a felnőtteket. Amália néni tényleg olyan volt, mint egy filmszereplő. De nem sokáig gondolkodott a furcsaságán, a kert végében ugyanis, ahol a frissen lenyírt gaz összeért a Balaton partjára felhalmozott vörösesbarna kövekkel, már várt rájuk az uzsonnához terített asztal. A teáskannából frissítő jázminillat gőzölgött, az ásványvizes flakon oldalán gyöngyözött a harmat, egy tálcán szendvicsek, egy másikon gyümölcs várta őket, mintha Amália néni pontosan tudta volna, mikor érkeznek.

Tomi bekapott néhány falatot, aztán előkereste a fürdőnaciját és a búvárszemüvegét, és átöltözött. Az anyukája aggodalmaskodott, hogy egyedül akar fürdeni, de a néni csak nevetve legyintett.

– Ugyan, Orsolya! – nyugtatgatta. – Higgye el, semmi baj sem történhet! Tomi ügyes nagyfiú, a víz pedig sekély. Majd egy kilométert kell gyalogolni, ha az ember úszni akar, de hát a déli part már csak ilyen.

És mivel Nagytomi is feleslegesnek érezte az aggodalmat, Tomi kisétált a víz fölé nyúló, erősen rozsdásodó fémcsövekből eszkábált, deszkával borított stégre. Kicsit még nézelődött: Amália néni ósdi házához képest a többi part menti épület hipermodern luxust képviselt. A kertjeik inkább hasonlítottak parkra, mint dzsungelre, és mindegyik telekről külön stég vezetett a Balatonba. Szinte minden kertben volt grillezőkemence és tűzrakó hely, itt-ott hinták és mászókák, máshol csónakok vagy kisebb vitorlások, melyeket lejtős sínpárokon lehetett a vízbe ereszteni. Két telekkel arrébb egy csapat fiatal ült a stégen, és hatalmasakat nevetve kártyáztak, a szomszédban pedig egy hintaágyon laptoppal az ölében dolgozott egy nő. Amikor megérezte, hogy Tomi őt bámulja, felnézett, elmosolyodott, és intett a fiúnak, aki zavartan kinyögött egy „csókolom!”-ot. Aztán, nehogy beszélgetni kelljen, inkább elindult lefele a tóba vezető, rozoga lépcsőn.

El sem tudta képzelni, hány éve ázhatnak itt ezek a mohos, csúszós deszkák. És mivel nem akarta az első Balatonba menését egy hatalmas eséssel indítani, két kézzel, teljes erejével kapaszkodott a korlátba, amíg biztonságos talajt nem érzett a lába alatt.

A víz tényleg a derekáig sem ért, és egyarasznyit sem mélyült, pedig Tomi legalább százméternyit sétált befele. A fiú meglepetten fedezte fel, hogy gond nélkül lelát a homokos fenékig, amin úgy sorakoztak a dűnék, mintha egy víz alatti mini sivatag lenne. A talpával érezte a talajon keletkezett apró hullámokat. A vízen csillogó napfénytől hunyorognia kellett, de még így is ujjongva fedezte fel a túlparton a tihanyi apátság tornyát, amiről tavaly tanultak az iskolában. El sem hitte, hogy ez tényleg vele történik, hogy tényleg ő, Ceglédi Tomi, az Ózdi Petőfi Sándor Általános Iskola – egykori – tanulója az, aki most és itt a Balatonban lubickol. Méghozzá nem a zsúfolt strandon, ahogy az átlagos nyaralók szoktak, hanem a saját házukhoz tartozó saját Balatonban. Ami persze nem túl nagy szakasz, de akkor sem kell senkivel osztozniuk rajta, nem kell idegenek törölközőjét kerülgetni.

Tomi életében először érezte magát kivételezettnek.

Három nappal korábban még egy szakadt műhelyben segített fékbetétet cserélni az öreg mesternek. Amikor három osztálytársnője elment az autószerelő előtt, gúnyolódva bekiabáltak neki. És amikor kinézett a kocsi alól, csináltak róla néhány képet meg egy videót, amit biztosan kiposztoltak az Instára vagy a TikTokra.

Távolról még most is visszhangzott a fejében a nevetésük.

Ilyenkor örült Tomi, hogy nincs telefonja.

Most viszont mindez úgy tűnt, mintha egy párhuzamos, de a valóságosnál sokkal szomorúbb univerzumban történt volna. A Balatonban állt, a szikrázóan kék ég alatt. Csak a körme alá szorult olajmaradék emlékeztette a múltra.

De ez is ki fog ázni pár nap alatt, gondolta.

A fejére illesztette a búvármaszkot – amit eddig csak a miskolctapolcai barlangfürdőben volt alkalma kipróbálni, de ott legfeljebb a gyógyvízben ücsörgő nyugdíjasok lábait figyelhette meg –, háromig számolt magában, aztán lebukott a felszín alá. A víz alatti világ halványzölden játszott, a napsugarak csillogtak a homokon, és kicsivel arrébb, ahol egy foltban sűrűn nőtt a hínár, egy csapat arasznyi hal legelészett. Tomi pár tempóval odaúszott, hogy közelebbről is megnézhesse őket.

A hínár sűrű volt, mint a dzsungel. Tomi elképzelte, hogy nem is a Balatonban úszkál, hanem egy délvidéki tengerben, ahol bohóchalak és veszélyes murénák élnek a korallzátonyokon, ő pedig igazi búvárpalackkal merül le a mélybe.

Aztán rémülten hőkölt hátra. A hínár sűrűjéből furcsa, ragadozó madáréhoz hasonló, csőrös száj csapott elő, és egyetlen mozdulattal bekapta az egyik halacskát.

Tomi azonnal felbukott a vízből, és jó ideig ijedten kapkodta a levegőt. Szerette volna megmutatni valakinek, hogy mit látott, de senki nem volt hallótávolságban. Lebukott hát megint, és óvatosan még közelebb tempózott. A kis halak ugyanolyan nyugalommal falatoztak, mint korábban: nyoma sem volt semmilyen ragadozónak.

„Nyilván csak képzelődtem – nyugtatgatta magát a fiú. – Kábé mindenki szerint túl élénk a fantáziám. De azért jobb lesz, ha elkerülöm ezt a hínárfoltot, és inkább a part környékén lubickolok.”

Ezzel visszafordult a stég felé. És mivel még félúton sem járt, amikor szembejött vele Nagytomi – két jókora vízipisztollyal felfegyverkezve –, hamarosan teljesen elfeledkezett a hínárból kibukkanó, csőrös szájról.

Önfeledten élvezte inkább a strandolást.

Néhány órával később már kevésbé érezte szerencsésnek magát. A part menti büfé előtt téblábolt, és arra várt, hogy végre elkészítsék neki a négy sajtos-tejfölös lángost. A felnőttek ugyanis teljesen el voltak foglalva a pakolással, így nem jutott idejük vacsorát készíteni, tehát elküldték Tomit lángosért a strandra, ahová ilyenkor, estefelé már jegy nélkül is bemehetett bárki.

Tomi anyukája megint aggodalmaskodott egy kicsit, hiszen otthon – azaz ott, ahol eddig laktak, Ózdon – még a térre sem engedte le szívesen egyedül a fiát, arról meg soha szó sem lehetett, hogy boltba menjen a gyerek. Ám Amália néni hajthatatlan volt: ez egy jó környék, magyarázta, és egyébként is, egy ekkora fiatalember már képes elvégezni egy ilyen apróságot. Tomi büszkén indult útnak, magabiztosan rendelte meg a lángosokat, pontosan megszámolta a visszajárót, de amikor már huszonöt perce várakozott a büfé előtt, kezdte sajnálni, hogy elvállalta a feladatot.

Bár már majdnem lement a nap, rengetegen voltak a parton és a vízben. A padokon szerelmespárok üldögéltek, és a narancssárgásban játszó eget bámulták, a focipályán pocakos férfiak rúgták a labdát, a füvön ülve pedig egy csapat kamasz hahotázott valami videón. Kicsivel távolabb egy strandröplabdaháló is ki volt feszítve egy homokos rész fölé: itt pár kölyök ütögette a lasztit. Tomi, aki a korához képest ugyanúgy magasnak számított, mint az apukája, szívesen beállt volna közéjük. A focit nem szerette: ügyetlennek érezte magát hosszú végtagjaival, kosárban és röpiben viszont kifejezetten jónak számított.

Legalábbis jónak számított volna, ha az osztálytársai beveszik a csapatba.

A büfésor előtt asztalok álltak, a körülöttük ülő fürdőruhás nyaralók két pofára falták a sült hekket és a kolbászt. A lángosospultnál már hosszú sor állt, mivel a kiszolgáló – helyes huszonéves lány, aki fekete haját idétlen zöld kendővel kötötte hátra – nem tudott különösebben gyorsan dolgozni, mert egy férfi, aki nem tűnt sokkal fiatalabbnak Tomi apukájánál, folyamatosan szóval tartotta. Tomi egy ideig figyelte őket. Látszott, hogy a lánynak nincs sok kedve beszélgetni, de a kopaszra borotvált fejű, szemüveges fickó nem vette ezt észre. Csak mondta az egyik viccet a másik után, és időnként jókat nevetett a saját poénjain.

Az asztalokon túl játszótérféleség volt: néhány egyszerű mászóka és egy fészekhinta. A hintában törökülésben ült egy lány, ugyanolyan tizenkétéves-forma, sem nem kamasz, sem nem kisgyerek, mint Tomi. Ő nem strandruhában volt: olajzöld szoknyát és fekete pólót viselt, melyen egy hatalmas, narancssárga hármas virított. Szőke, hátközépig érő haja minden előre-hátránál meglibbent. Mintha észre sem vette volna, hogy körülötte egy rakás kisebb gyerek vár arra, hogy átadja a helyét.

A lány ölében jókora tablet pihent. A régi, ózdi osztályban csak a leggazdagabbnak számító srácnak volt efféle játékszere.

Tomi elsétált a játszótér mellé, hogy jobban megnézhesse magának a lányt. Amikor a közelébe ért, látta, hogy elszánt, szinte megbabonázott tekintettel figyeli a naplementét. Tágra nyílt szemmel meredt a nyugati égboltra, a feje – annak ellenére, hogy megállás nélkül hajtotta a hintát – alig moccant, homlokára tolt napszemüvegének esélye sem volt arra, hogy enyhítse a lenyugvó nap fényét.

A fiú ugyanolyan csodálattal bámulta a lányt, ahogy az az alkonyi eget.

– Negyvenhetes! Készen van a négy lángos! Negyvenhetes! – hallatszott a büfé felől a pultos kiabálása.

A lány, mintha tudta volna, hogy kinek szól a figyelmeztetés, elfordította a fejét, és Tomira nézett. A tekintete egyszerre volt rosszalló és kíváncsi. Tomit mintha hideg vízzel öntötték volna nyakon. Zavartan visszasietett a büfépulthoz.

– A sorszámodat, légyszi! – mondta neki kedvesen a pult túloldaláról a húszévesforma csaj.

Tomi ostobán nézett rá.

– Kaptál egy darab papírt, agyatlankám, amikor megrendelted a négy sajtos-tejfölöst – gúnyolódott a szemüveges.

– Jó lenne, ha visszaadnád, mert elvileg anélkül nem adhatom ki a kaját – magyarázta a pultoslány végtelen türelemmel. – De ha nincs meg, az sem gáz, emlékszem rád. Te meg igazán kitalálhatnád, hogy kérsz-e valamit! – mondta a kopasznak.

– A kedves mosolyoddal teljesen jóllaktam – vigyorgott a férfi. – Egyébként is ezer dolgom van. Holnap találkozunk! És a vacsorameghívás még mindig áll.

– A jó édes mamikád mosolyog rád kedvesen – morgott a lány. – És inkább éhen halok, mint hogy veled vacsorázzak.

De a férfi már nem hallotta, mert elsietett a kijárat felé.

Tomi közben végigtapogatta a zsebeit, aztán rájött, hogy végig a markában szorongatta a cetlit. Megkönnyebbülve rakta le a kártyaolvasó és a fokhagymás szószt tartalmazó edényke közé.

Csak miután elengedte, akkor vette észre, hogy a tintával írt számok eláztak a papíron, annyira izzadt a tenyere.

Hú, az üdítőt elfelejtettem, kapott észbe Tomi, mielőtt belépett volna Amália néni házának udvarára. Gyorsan visszafordult a strand felé, de nem volt kedve újra végigvárni a büfé előtt kígyózó sort, inkább elgyalogolt a Sóstó főterének nevezhető Pusztatorony tér felé. A két nagyobb étterem között elhelyezkedő nagybolt ajtaját éppen bezárták, de a fiú észrevette, hogy a tér felső végében, a kemping főbejáratának szomszédságában egy kisebb üzlet még nyitva van. Arra vette hát az irányt.

Ózdon, a lakótelepen számtalan ilyen üzlet tengődött. Tomi anyukája „kis piszkosnak” nevezte őket, és csak ritkán tért be egy-egy apróságért, amit elfelejtett megvenni a szupermarketben. Rendszerint idősebb férfiak ácsorogtak a bejárat környékén, kezükben kibontott sörösdobozzal. Tomi, ha egyedül ment haza az iskolából, megszaporázta a lépteit, amikor elhaladt az ilyen boltok előtt.

Ez a hely teljesen más volt. Csillogóan tiszta polcain fegyelmezett rendben sorakoztak az alapvető meg kevésbé alapvető élelmiszerek. Tomi kiválasztott egy kevésbé drága almalevet, és a pénztár felé indult vele.

Amikor kifordult az üdítősgondolák közül, azt hitte, káprázik a szeme. A pénztár mellett ugyanaz a lány állt, aki az előbb a strandon a hintában ült. Elmélyülten beszélgetett a pénztáros nénivel, a napszemüvege pedig ugyanúgy – mintha hajráf lenne – a feje búbjára volt tolva, mint korábban. Ilyen közelről már azt is észrevette a fiú, hogy a lánynak világító égkék szeme van, melyben csúfondáros nevetés bujkál.