Johnnak, Roshannak és Ziának

Köszönetnyilvánítás

Egyszer varrtam egy patchwork emléktakarót. Még csak tinédzser voltam, és édesanyám, aki varrónő volt, azt javasolta, hogy készítsek egy patchwork takarót, hogy elfoglaljam magam. Ehhez felhasználhattam az összes maradék anyagdarabot, amit az évek során az általa készített ruhákból tett félre. A ruhák közül sokat nekem készített. Hamarosan igazi szerelemprojektté nőtte ki magát, és különösen kedves emlékem maradt, ahogyan a közös szenvedélyünk, a varrás közben annyit beszélgettünk és nevettünk együtt.

Édesanyám, Anne két éve távozott el közülünk, pont akkor, amikor az első regényem megjelent, de azóta is nagy hatást gyakorol az életemre. Ő volt számomra a legnagyobb példakép, és elképesztően büszke lenne, ha tudná, hogy ő és a közös foltvarrásaink adtak ihletet A Ludlow-i Hölgyek Társasága megírásához.

Ez a harmadik regényem, és ha valamit megtanultam ezalatt az írói kaland alatt, az az, hogy amint leírod a mágikus Vége szócskát, tulajdonképpen csak egy új, izgalmas szakaszba lépsz tovább.

De még mielőtt a végére értem volna, az ügynököm, Jenny Brown a Jenny Brown Associatestől mellettem állt bátorító szavaival, hogy átjuttasson a célvonalon. Köszönöm, Jenny! Jennyvel együtt támogatott a hazai csapat is: csodálatos férjem, John, és a gyermekeink, Roshan és Zia. Az ő szeretetük és fáradhatatlan támogatásuk nélkül nem lett volna lehetséges, hogy írói pályán maradjak.

Nagyon szerencsés vagyok, hogy a Black & White Publishingnél egy ilyen dinamikus csapat dolgozik velem. Hatalmas köszönet a szerkesztőmnek, Karyn Millarnak, aki egy rendkívüli, szavakat terelő juhász. Karyn, hálás vagyok azért, hogy keményen dolgozol, és nem hagyod figyelmen kívül az apró részleteket sem! Köszönöm a B&W egész csapatának, különösen Campbell Brown vezérigazgatónak, Alison McBride kiadóvezetőnek, Janne Mollernek, aki a szerzői jogokkal foglalkozik, Thomas Ross digitális stratégiai igazgatónak, Daiden O’Regannek és Chris Kyddnek.

Henry Steadmant is köszönet illeti az újabb csodálatos borítóért.

Kiemelt hálával tartozom minden olvasómnak, aki tovább kísér írói utamon. Remélem, ugyanúgy fogják szeretni A Ludlow-i Hölgyek Társasága történetét, mint a Bálterem Kávézót és A bíró feleségét!

Ha új olvasóm veszi kézbe ezt a könyvet, üdvözlöm, és remélem, élvezni fogja a Ludlow-birtokon töltött időt!

Ann

1.

Rosdaniel, Wicklow megye, 2013 tavasza

A férfi szavai dübörögtek a fejében.

Érts meg! Bocsáss meg!

Minden egyes szó lüktetve dobolt az elméjében.

Érts meg! Bocsáss meg!

Az idő csípős volt, a város csendes. Fürgén sétált a főutcán, lehajtott fejjel, zsebre dugott kézzel, nehézkes léptekkel, a férfi szavainak monoton ritmusához igazodva.

A Bugler patika ajtajában összegömbölyödött kutya lomhán vakaródzott, tekintetét mindvégig a nő hátára szegezte. A Darcy Derűs Kávézója tulajdonosa a nő felé biccentett, miközben egy kenyérrel és zsömlékkel teli rekeszt emelt fel a küszöbéről, de ő nem viszonozta a köszöntést. A tulaj az üzletbe lépve a kirakatüveghez hajolt, és onnan figyelte, hogyan siet az utca végéig, majd fordul be Ballyheigue felé.

Nem volt biztos benne, hogy jó irányba megy, mégsem lassított.

Egy idős hölgy a híd melletti buszmegállóban alaposan a fülére húzott kötött sapkával, kezében nagy bevásárlószatyorral tetőtől talpig végigmérte az idegent, mire Connie felgyorsította a lépteit.

Érts meg! Bocsáss meg!

A szavak üvöltve zúgtak a fejében.

A domb alján, miután átkelt a keskeny hídon, megtorpant, elszántsága semmivé foszlott, egyedül maradt a lelkét betöltő sötét bizonytalansággal. Egy poros nyáriorgona-bokor terpeszkedett az útjában, oda sem figyelve letépett róla egy levelet, és a nedves, szürkészöld növénybe mélyesztette ujjait. Amikor rajtakapta magát, ingerülten ejtette maga mellé a levelet, ami a lenti patakba hullott, és magával ragadta a csobogó víz.

Továbbindult, leszegte a fejét, és átment az út túlsó oldalára, ahol a gyalogösvény eltűnt a dús pázsit alatt. Felé robogott a dublini busz, úgyhogy félre kellett lépnie az árokpart puha, nedves talajára. Meleg pára gomolygott a kabátja körül, amint a kétszintes busz elszáguldott mellette.

Elbizonytalanodott, ezért megállt. Egy feketerigó torokhangú figyelmeztetéseket füttyentve suhant át a bozótoson. Egy magasabb fáról egy szarka figyelte, ahogy Connie elővette a telefonját, hogy megnézze az időt: 8 óra 30 perc. Az az időpont, amikor minden megváltozott… Az emlékektől felgyorsult a szívverése, és kiverte a víz. Mindennap érezte a marcangoló fájdalmat, ugyanolyan élesen, mint legelső alkalommal, fojtogatta az elviselhetetlen veszteség emléke, amely örökre tönkretette egy kora reggel törékeny szépségét. Visszacsúsztatta a telefont a zsebébe, és erőt vett magán, újra elindult.

Alig zavarta, hogy ismeretlen helyen jár. Az otthon, ami más embereknek egy barátságos hatbetűs szó volt, számára a senkiföldjét jelentette, ahol csak a fájdalom és a veszteség voltak a szomszédai. Ha egyszer gyökeret eresztett a szívünkben a veszteségérzet, már sosem távozik, a fájdalom kénye-kedve szerint lángolhat fel benne újra.

Arcát a gesztenyebarna kabát puha szőrmegallérjába burkolta, miközben gondolatai cikáztak, ő pedig egyre gyorsabban lépdelt, mintha valahogyan el tudna menekülni az őt kitartóan üldöző üresség elől, amely fojtogatta és a mélybe húzta.

Az út kanyarulatában ismét elbizonytalanodott, már megbánta, hogy úgy döntött, a városban hagyja az autóját. Innen már látta a kaput, pergett róla a festék, a tetején lévő tüskéket hatalmas foltokban borította a rozsda. Mindkét kapuszárny be volt zárva, vaskos lánccal fűzték össze őket, a kilincs közelében rozsdától elszíneződött lakat függött. A háztartási hulladékot gondosan műanyagzsákokba gyűjtötték, és az egyik sarokban halmozták fel, mintha abban bíznának, hogy ha takarosan rendezik el, akkor az már nem is minősül szemetelésnek.

A kőfalban lévő átjárót tessék-lássék próbálták eltakarni néhány egymás mellé ékelt fekete, nedves deszkával. Erősen megrángatta, érezte, hogy kissé engednek a lécek, ezért a lábával megrúgta a legnagyobb deszka alját, mire az megadta magát. Erősebben markolva sikerült annyira kiszabadítania, hogy kicsúszott a helyéről, és egy keskeny rés tárult fel, amin már át tudott mászni. Átpréselte magát a nyíláson, megállt a mohapárnával borított hosszú sétányon, és az útjának utolsó szakaszán töprengett. Megcsörrent a telefonja, amitől összerezzent.

– Connie, már attól féltem, hogy meghaltál! Merre vagy?

Nem válaszolt.

– Jesszusom, elmentél arra a helyre, nem igaz?

– Muszáj volt, Amy, rá kell jönnöm!

– Mire lehet ott rájönni?

– Nem tudom.

– Odamegyek, nem maradhatsz ott egyedül!

Connie a könnyek ellenére is elmosolyodott a gondolatra, hogy a nővére átszeli az Atlanti-óceánt.

– Egyedül kell végigcsinálnom, Amy.

– Megőrültél?

– Egyedül vagy nem egyedül, mit számít?

– Connie!

– Hamarosan beszélünk.

Megnyomta a piros gombot, mielőtt Amy válaszolhatott volna, végigsétált a sétányon a málladozó, régi faoszlopok mellett, ahol valaha kapuk álltak, pár mogyorófa hajladozott az enyhe szellőben, a rododendronok fenséges, rózsaszínű virágözönben pompáztak, a közelben pedig egy kis piros azálea harcolt azért, hogy valaki észrevegye. Tétován megállt, és megszemlélt egy nárciszcsoportot, amelynek szelíd mozgása a szélben a nyugodtabb időkre emlékeztette.

Érts meg! Bocsáss meg!

Végigfutott a hátán a hideg, a düh a szívét marcangolta, tomboló magány kavargott benne. Hogyan is tudná ezt valaha megérteni vagy megbocsátani?

Gyorsabban ment, észre sem vette a szellőben lágyan hajladozó tulipánokat, a páfrányleveleket, amelyekről víz csepegett a cipőjére, sem a feléje lépkedő férfit. Szinte már egymásnak ütköztek, amikor meglátta.

– Mrs. Carter? Roger Greene vagyok. Az ügyvédje mondta, hogy itt találkozzunk. A cégem már jó ideje hirdeti eladásra ezt a birtokot.

Connie hagyta, hogy a férfi kezet fogjon vele.

– Engedje meg, hogy részvétemet fejezzem ki az önt ért veszteségért magam és a Hayes és Greene alkalmazottai nevében!

Nem válaszolt. A férfi ettől kényelmetlenül érezte magát, ezért folytatta.

– Nem számítottam arra, hogy gyalog érkezik.

Connie finoman visszahúzta a kezét.

– Nem hirdetem tovább. – A hangja halk és rekedtes volt, mégis határozott.

A fiatal árverező, aki épp a kabátja ujjáról akarta lesöpörni a bolyhokat, megállt, és a lányt bámulta.

– A piac épp most kezd beindulni. Csak adjon még neki néhány hónapot, és nagyon kedvező ajánlattal fogom felkeresni.

– Nem adom el a Ludlow-birtokot, Mr. Greene.

Elindult a férfi felé, mire az oldalra lépett.

– Elég szép összeget kereshetne rajta.

– A birtok nem eladó, Mr. Greene.

A férfi elpirult, és dadogni kezdett:

– Ahogy gondolja. – Egy lóherefolt felé rúgott a füves feljárón, és nézte, hogy rovarfelleg emelkedik fel onnan. – Hátha majd meggondolja magát. Ludlow nagy terhet jelent.

– Nem fogom.

– Mihez kezd majd vele? Évek óta lelakatolva áll.

– Még nem tudom. Kinyitom az ablakokat, beengedem a fényt.

– Ennél azért többre lesz szükség. Egy élet munkáját is bele lehet ölni ebbe az ősöreg helybe. Az előző tulaj minden tőle telhetőt megtett, de ez a ház csak úgy égeti a pénzt, anélkül hogy bármi nyoma lenne.

Ahogy elhaladt a férfi mellett, az a kezébe adta a kulcscsomót.

– A nagy kulcs a bejárati ajtóé, de most körbe kell mennie. Áram még van, ami kezdetnek nem rossz. Ki fogjuk küldeni a végső elszámolást.

Connie átvette a kulcsot, és intett, hogy jelezze, hallotta, amit a férfi mondott, aztán sietve indult tovább az ösvényen, alig várta, hogy beforduljon a sarkon. Ahogy elhaladt a rózsaszín rododendron mellett, hagyta, hogy az ágak nekicsapódjanak, és vízcseppekkel pettyezzék a vállát.

A szavak újra a fejében sikoltoztak. Kiáltani akart az ég felé, bele ebbe a késő tavaszi, harmatos, napsütésben fürdőző házba, hogy soha nem fogja megérteni, és soha nem fog megbocsátani.

A Ludlow-kúria: elhagyatott, minden ablak bedeszkázva, a bejárati ajtót nyirkos, koszos rétegelt lemezzel fedték be. A négy régi muskátlicserepet, melyek az elülső lépcsősort szegélyezték, felverte a gaz, a ház előtti kőpad foltos volt és moha borította. A nő állt, és mindent szemügyre vett. Két emelet, egy pinceszint. A házat olyan megviselt szomorúság lengte körbe, mintha a szívét tükrözte volna vissza. Felhorgadt benne a düh.

A férfi szavai még hangosabban dübörögtek a fejében.

Legszívesebben a fiatal árverező után rohant volna, visszadobta volna a kulcsokat, és azt mondta volna neki, hogy fogadja el a legelső ajánlatot, ami bejön a házra. Mégsem tette, mert valamiért úgy érezte, muszáj itt lennie, vonzódott ehhez a házhoz, amit olyan sokáig eltitkoltak előle. Óvatosan lépkedett a kavicsos úton, egyik oldalról a másikra helyezve a testsúlyát, hogy a kövek csak halkan ropogva hirdessék az érkezését. Miközben a ház mögé igyekezett, észrevette, hogy az öbölablak egyik felén félig lelóg egy panel, mintha valaki egyszer megpróbált volna betörni, de aztán meggondolta volna magát. Az ablakhoz sétált, kezét a párkányra helyezte, orrát a koszos üvegnek nyomta, hogy belessen.

Ki tudta venni a vaskos, régimódi bútorok körvonalait a félhomályban. Egy-egy karosszék állt a kandalló mindkét oldalán, mintha a tulajdonosaik csak nemrég mentek volna ki a szobából, a kisasztalon hagyott csésze csak erősítette ezt az érzést. Észrevett egy könyvet, amit lapjával lefelé hagytak nyitva, ami szintén vagy sietős indulásra utalt, vagy arra, hogy hamar szándékoztak visszaérni.

Connie-t borzongás járta át. Gyorsan elhúzódott, nehogy a múlt szellemei észrevegyék betolakodását. Megszorította a kulcsokat, és hosszú léptekkel, gyorsan a ház mögé került. A macskaköves udvar gyomnövényekkel volt tele, többször is megcsúszott. A régi istálló be volt zárva, hatalmas pókhálók csillogtak a napsütésben. Egy régi felmosórongy és egy vödör volt a hátsó ajtó egyik oldala mellé dobva, amiről a festék csíkokban hámlott le, mintha az égető napsugaraktól hólyagosodott és pöndörödött volna fel. Félrelökte a felmosófa nyelét, mire hangyasereg áradt szét minden irányban, úgyhogy egyik lábáról a másikra kellett ugrálnia. Már majdnem elfordította a kulcsot a zárban, amikor rákiáltott egy férfi.

– Elnézést, hölgyem, ez magánterület! Segíthetek valamiben?

Connie ijedten ugrott hátra. A férfi hangosabban szólt rá.

– Megtudhatnám, mi dolga itt?

A férfi közelebb jött, miközben ő a kulcsokkal bajlódott.

– Én ugyanezt kérdezhetném magától. Az enyém ez a birtok.

A hangja visszafogott, mégis határozott volt. A férfi megtorpant, és megnézte magának Connie-t: a koptatott farmert, a hófehér sportcipőt, ami eddig csak városi utcán járt, a testhez álló, szép szabású kabátot – mindez nagyon elütött ettől a környezettől.

– Mrs. Carter? – A zsebében matatott, nem tudta, hogy mit mondjon. – Mindannyian nagyon szomorúak voltunk, amikor hallottunk Mr. Carter haláláról. – Előrenyúlt, hogy kezet fogjanak. – Michael Conway vagyok. Én gondozom a kertet, rendben tartom Mr. Carter kérésére.

– Láttam befelé jövet a rododendronokat.

– Ha elvirágoztak, majd vissza kell metszeni őket. – Rövid szünetet tartott, ezalatt elmélyülten bökött meg egy virágzó pitypangot, ami két macskakő között nőtt ki egy repedésből. – Nem voltam biztos benne, mit tegyek, mióta Mr. Carter eltávozott. Csak találomra dolgoztam, és vártam, hátha hallunk híreket. – Túl gyorsan ömlöttek belőle a szavak, mintha az esetlen helyzetet szerette volna így feloldani.

Connie a kulcsokkal zörögve válaszolt barátságos hangon:

– Itt fogok lakni.

– Beköltözik? – tört elő a férfiból a meglepett kérdés.

– Nem tudom, miért ne tehetném, Mr. Conway.

A férfi összeszedte magát, és a ház hátsó kőfalának támaszkodott.

– Beletelik egy kis időbe, mire újra lakhatóvá lehet tenni, de nem megoldhatatlan.

– Már ma este itt akarok maradni.

Nem volt egyértelmű, hogy ez csak vicc-e, de amikor nyilvánvalóvá vált, hogy nem az, a férfi tehetetlenül tárta szét a karját.

– Nincs más hely, ahol alhatnék – mondta Connie.

– Ez a hely olyan hideg, mint Szibéria, és nyirkos. A deszkákat mindenképpen le kell szedni. A maga helyében átgondolnám ezt a tervet.

Connie elfintorodott, amitől a férfi megenyhült.

– Ide tudok hívni néhány embert, hogy vigyék el a deszkákat, de ez egy nagyon régi ház. Egy hölgynek nem szabad itt egyedül laknia, amíg nincs egy kicsit jobb állapotban. – Összedörzsölte a kezét, és Connie úgy gondolta, ez az ember még örül is neki, hogy ő lehet az egyetlen információforrás. – Van a város túlsó végében egy kis szálló, ahol szobát és reggelit kaphat. Mrs. Gorman talán még kedvezményt is ad, ha hosszabb távra marad.

A nő bólintott, és a férfi érezte, hogy illene mennie, de még habozott, a lábával félretolt egy elszíneződött fagylaltcsomagolást, ami fennakadt a hátsó ajtó körül összefújt porban.

– Egészen véletlenül nem készül majd továbbhaladni a fejlesztési tervekkel is?

– Milyen tervekkel?

– Mr. Carter mindig is azt tervezte, hogy építkezik majd a birtokon.

– Ahhoz rengeteg pénz kell, nekem nincsenek ilyen erőforrásaim.

– Nem sokaknak van manapság. – Mivel a férfi tartott attól, hogy túllépett egy határt, Connie felé nyúlt, és megérintette a karját. – Most még ne menjen be oda. Holnap áthívok pár embert, és leszedjük az ablakokról a deszkákat, akkor legalább már látni fogja, hová lép.

A nő habozott.

– Csak néhány órába telik. Megfelel ez így önnek?

Connie bólintott. Mivel lerítt róla, hogy mennyire fáradt, Michael felajánlotta, hogy elviszi autóval a vendégházig.

– Először még sétálnék egy kicsit a kertben, és később megyek oda.

A férfi útbaigazította, és azt mondta, a deszkákkal másnap délig végeznek.

Connie figyelte, ahogy távolodik a hátsó úton, aminek az alján parkolt a kocsijával. Megvárta, hogy a férfi eltűnjön, és hogy a hely csendje magával ragadja. A zsebébe nyúlt, és megtapogatta a kis öntapadós cetlit, amit már annyit fogdosott, hogy nem is volt ragadós a teteje.

Végigsimította a két ráragasztott rózsaszín szívecske körvonalát, és elolvasta a feliratot: „Szeretlek, Mami”. Egy üzenet még azelőttről; ez volt a támasza a későbbiekben. Könnyek folytak végig az arcán.

Hogyan tudná ezt valaha megérteni, hogyan tudna megbocsátani?

Összeszorította a szemét, sikítani akart, szétrúgni ennek a hatalmas háznak a falait, betörni az ajtót és válaszok után kutatva felforgatni a szobákat. A Ludlow-kúria, akár akarta, akár nem, egyszerre volt a múltja és a jövője.

De most már eleget tett. Lassan elfordult az ódon háztól, elindult a főbejárathoz vezető úton, hagyta, hogy a rododendron ága nekicsapódjon, és hogy a hosszú fűszálak, melyek az út mentén nőttek, vízpermetet szórjanak a lábára.

2.

Eve Brannigan korán felkelt, hogy az ablaknál ülve befűzze a tűbe a cérnát. Felvette a piros taft szoknyát, és lassan, ügyesen elkezdte összevarrni a széles szegélyt, úgy, hogy a cérnából semmi ne látszódjon kívülről. Az anyag susogott, amikor megmozdult az ölében, amitől mosolyognia kellett, és kedve támadt végigtáncolni a szobán, annyira magával ragadta az érzés.

Egyszerű szoknya volt magas derékkal, két oldalsó zsebbel. A vaskos derekú Mary McGuane aligha volt a legjobb eshetőség, ami ezzel a ruhával történhetett, de tisztában volt vele, hogy ennek a véleménynek jobb nem hangot adni. A vörös szín túl élénk volt ehhez a nehézkes nőhöz. Szinte biztos, hogy Mary McGuane egy förtelmes csillogó felsőt húz majd hozzá, amikor a rögbiklub táncestjére indul. Akár géppel is végigfuthatott volna a szegély mentén, a megrendelői soha nem jöttek volna rá; de Eve eltökélt szándéka volt, hogy minden egyes ruha, amit kiad a kezei közül, olyan legyen, amire igazán büszke lehet. Kétszer tartott szünetet, amíg új cérnát fűzött a tűbe. Amikor végzett, felállt és a vasalódeszkához lépett, hogy meleg gőzzel kisimítsa az anyagot, mielőtt érte jönnek.

Amikor megszólalt a csengő, Eve először ellenőrizte a tükörben a frizuráját, csak aztán tárta ki az ajtót Mary McGuane előtt.

– Ez aztán a pontosság! – köszöntötte, aztán bekísérte az elülső szobába, távol a varrógéptől és a levágott cérnával teli padlótól. Levette a taft szoknyát a karosszék háttámlájáról.

– Gyönyörű a színe! Igazán jól fog állni önnek. Mit húz majd fel hozzá?

– Elhoztam magammal. Szeretné megnézni?

Eve bólintott, és reménykedett, hogy a nő csak felemeli a ruhadarabot, ehelyett Mary McGuane levette a kapucnis pulóverét, felvillantva az elszürkült fehér melltartóját, amit túl szorosra kapcsolt össze, úgyhogy a bőre mindkét oldalon hurkákba gyűrődött. Elővett egy flitteres fekete felsőt, felhúzta, és belebújt a szoknyába is, a tréningalsóját viszont nem vetette le. Hátrébb lépett, hogy megnézhesse magát az egészalakos tükörben, amit Eve kérésére Michael Conway fia, Richie erősített az ablak melletti falra.

– A bál szépe lesz ebben! Igazán bájos ez a felsőrész, tökéletesen illik a szoknyához.

– Éppen Gorey-ben voltam, megláttam abban a pazar kis butikban, és kapva kaptam az alkalmon. Hát nem volt igazam? – Körberingott a szobában, a selyem susogott a szőnyegen. – Azon gondolkodtam, Mrs. Brannigan, hogy nem maradt-e esetleg egy kis maradék anyag. Lehetne készíteni belőle egy rózsácskát, hogy a felsőruhára tűzhessem.

– Nem hiszem, hogy képes lennék elkészíteni egy olyan kifinomult dolgot, Mary.

– Dehogynem, nem nagy dolog, csak össze kell tekerni az anyagot, hogy jól nézzen ki.

– Ennél azért többről van szó, azt hiszem.

Mary McGuane kihúzta magát, és Eve aggódni kezdett, hogy talán nehéz lesz megszerezni tőle a pénzt, ha most nem engedelmeskedik a kérésének.

– Várjon egy percet, hátha találok még egy kis pirosat a hulladékanyag között.

Becsörtetett a konyhába, és átkozta Mary McGuane-t a puccos ötleteivel együtt. Egy teljes méter maradt az anyagból. Akárkitől is vette a nő az anyagot, a boltos tudta, hogy a fogorvos feleségével van dolga, ezért rábeszélte, hogy vegyen öt méter anyagot, mert annyi kell egy hosszú szoknyához. Elővette a taftot, és félméternyit belőle két nagy, szabálytalan darabra vágott, hogy úgy tűnjön, mintha már csak selejt maradt volna. Ezeket visszavitte az elülső szobába.

– Ezek a legnagyobb darabok, amiket találtam. Talán még tudunk belőlük készíteni valamit.

Mary McGuane kikapta a kezéből az anyagot.

– Tegnap voltam Dublinban a Clerysben, és ott láttam ezt a tündéri rózsácskát. – Elkezdte tekergetni az anyagot. – Olyan egyszerűnek tűnt, miért nem bírom megcsinálni? – Összegyűrte az anyagot, és erősen szorította. Eve érte nyúlt, és kivette a kezéből.

– Először is kivágok néhány kört, és talán ha összevarrjuk őket, akkor hasonlítani fognak valamilyen virágra.

Mary McGuane türelmetlenül pillantott az órájára.

– Meg tudná most csinálni? Még el kell mennem a fodrászomhoz Arklow-ba, aztán a körmömet és a sminkemet is meg kell csináltatnom. Nem érnék vissza ide.

Eve kezdett ideges lenni, szerette volna Mary McGuane-hez vágni az anyagot, de csak mosolygott, és az ablak melletti karosszékhez vezette a nőt.

– Üljön csak le! Előkészítem a köröket a varrógéppel, aztán meglátjuk, tudunk-e rózsákat formázni belőlük.

Mary McGuane elindult, hogy Eve után menjen az apró varrószobába.

– Majd szóval tartom, amíg dolgozik.

Eve hangosan felkacagott.

– Ne jöjjön, csak elterelné a figyelmemet! Csak üljön le, és várjon itt, legyen jó kislány!

Legnagyobb meglepetésére Mary McGuane úgy tett, ahogy mondta neki.

Eve gondosan becsukta maga mögött a társalgó ajtaját, aztán a varrószobába ment. Nyolc kört vágott ki ügyesen a taft anyagból. Megfogta az elsőt, körbevarrta, gyorsan nyomta a varrógép pedálját, ügyelt rá, hogy annyi helyet hagyjon szabadon, hogy ki tudja fordítani az anyagot. Megismételte ezt a maradék körökkel is, míg végül négy állt készen. Magához vette őket, de amikor visszaért a társalgóba, megtorpant, mert Mary McGuane éppen fejjel lefelé fordítva tanulmányozta az egyik dísztárgyát, amit a kandallópárkányról emelt le.

– Az nagyon szép porcelán, jó szeme van hozzá! – mondta, amikor belépett a szobába, amitől a rajtakapott Mary McGuane ugrott egyet.

– Olyan gyönyörű, remélem, nem bánja. A Ludlow-kúriából van? – kérdezte, és a hangja kissé megremegett.

– Tényleg egy másik korból származik. Mindjárt befejezem önnek a csokrot.

A karosszékben ülve összecsippentette az egyik kör közepét, és úgy fogta a kezébe, hogy egy virág törékeny szirmait formázza. Ezt megismételte a következő körrel, alul összefogta őket, és így folytatta a többi körrel, amíg egy teljes, vörösen virágzó kis csokrot nem formált. A varródobozába nyúlt, és elővett egy biztosítótűt.

– Még néhány öltés, és készen is vagyunk.

– Mrs. Brannigan, ön egy igazi varázsló! Mire is mennénk maga nélkül?

– Szerintem nem lennének bajban. – Körbefuttatta a tűt, be és ki, kioldotta a biztosítótű kapcsát, egy dupla öltéssel fejezte be, majd a fogaival tépte el a cérnát. – Ez talán megteszi. – Odalépett Mary McGuane-hez, és a flitteres felsőjére tűzte a kis bokrétát.

– Ez jobb, mint bármi, amit a Clerysben vehettem volna!

Eve nem tudott másra gondolni, mint hogy így van, és sokkal olcsóbb is; de csak kitartóan mosolygott a vendégére.

– Mennyivel tartozom? – kérdezte Mary McGuane, miközben feltűnően igyekezett nem nagy felhajtást csinálni, ahogy elővett egy köteg pénzt a tárcájából. – Mondjon csak magasabb összeget, Mrs. Brannigan, nagy szívességet tett ma nekem – harsogta, mintha egy bankban hirdetne ingyenes készpénzfelvételt.

– Húsz euró a szoknyáért, és még öt a csokorért.

– Biztos benne?

Nagy volt a kísértés, hogy Eve azt mondja, hogy nem, egyáltalán nem biztos, de úgy tett, mintha a tűit rakná rendbe, és a cérnáit rendezné a varródobozában, mialatt Mary McGuane néhány bankjegyet tűzött a kandallópárkányon álló óra mögé, aztán gyorsan visszaöltözött melegítőbe.

Ahogy az ajtó felé indult, visszafordult Eve felé.

– Hozzáraktam még egy kicsit, mert maga mindig olyan kedves és türelmes velem, Mrs. Brannigan.

– Köszönöm szépen, de tényleg nem kellett volna – válaszolta Eve, miközben gyors pillantást vetett a kandallópárkány felé, ahol egy húsz- és egy tízeurós bankjegy támaszkodott a falnak.

Mary McGuane intett a férjének, aki egész idő alatt kint várt rá.

– Bert a világon a legjobb, nem tudom, mihez kezdenék, ha ő nem lenne.

Majdnem folytatta, de aztán rájött, hogy így is túl sokat mondott. Hogy leplezze a zavarát, mindenfélét összefecsegett az időjárásról, aztán az út túloldalára menekült, ahol az autó már indexelt ki a parkolóhelyről.

Eve búcsút intett nekik, és elöntötte a megkönnyebbülés. Ez a buta, felszínes asszony, Mary McGuane kétségtelenül nagyon hasznos volt neki, mert így plusz anyagokhoz jutott, amiket különböző méretű, gondosan vágott négyzetek formájában elraktározott a foltvarrásaihoz. Múlt évben megnyerte a Wicklow Mezőgazdasági Vásár első díját a patchwork párnájával, amit kizárólag McGuane pompás anyagaiból készített. Ha Mary McGuane furcsán ismerősnek találta is a párnát, nem szólt semmit, csak annyit árult el Eve-nek, hogy ez a darab nagyon kedves a szívének.

Eve az ablak mellé ült, és a gombos dobozáért nyúlt. Milyen szomorú, gondolta, hogy az életét össze lehet foglalni egyetlen rozsdásodó fémdobozkában! Aznap reggel, amikor kilakoltatták a Ludlow-kúriából, ott vitte a hóna alatt a gombos dobozkát, de megállították, és megkérték, hogy nyissa ki. A fiatal férfi, aki a bank helyett végezte a mocskos munkát, a tollával kotorászott a gombok között. Nem szólt semmit, csak bólintott az őröknek, hogy engedjék át. Eve visszakattintotta a doboz fedelét, és örült, hogy megfogadta Michael Conway tanácsát, és a kedvenc dísztárgyait és ékszereit már hónapokkal korábban kimenekítette a házból.

Még rengeteg minden maradt a birtokon, de ezek voltak a legkülönlegesebb tárgyak, amelyek magukban foglalták a kúriában töltött évtizedeket. Amikor ebbe a házba költözött a város szélén, karnyújtásnyi távolságra a Ludlow-kúriától, sokáig ódzkodott tőle, hogy az előző életének kacatjaival, ezüst holmival, porcelánnal és jellegzetes bútordarabokkal vegye körül magát, nehogy a bank bérencei megtalálják. De ahogy telt-múlt az idő, Eve rájött, hogy a bankot egyáltalán nem izgatja az ő kis élete, miután rátette a kezét a Ludlow-kúriára és a hozzá tartozó földekre. A birtokot három hónapon belül eladták az amerikai Ed Carternek, magasabb összegért, mint amennyivel ő tartozott nekik, de minden plusz pénzt elemésztettek a bank kezelési költségei. Manapság már igyekezett nem is gondolni ezekre a fájdalmas részletekre, de most levette a fedőt a Jacob Teasüteményei feliratú fémdobozról, hogy átnézze a gombokat, amelyek elmesélték az élettörténetét.

Ahogy a dobozba nyúlt, a gombok hozzásimultak az ujjaihoz. Mindenféle gomb volt ott: egyszer egy egyszerű gombot vett ki, amelyet az egyik kedvenc ruhájáról vágott le, miután az már nem volt alkalmas további viselésre, máskor viszont egy értékes, négyszögletes gomb akadt a kezébe, mely egy olyan ruháról származott, amit soha nem fog elfelejteni. Emlékezett, hogy három ugyanilyen gomb volt azon a piros harangszabású kabáton, amelyet akkor viselt, amikor a férje először vitte haza a Ludlow-birtokra.

Gyönyörű viselet volt, piros tweed felső hosszú, egyenes szabású szoknyával, és a harangszabású kabát széles gallérral. Ő maga varrta, persze ezt Arnoldnak nem mondta el, ő túl sznob volt az effajta dolgokhoz. Nem mondta, hogy helyteleníti a merész négyszög alakú gombokat, csak annyit jegyzett meg, hogy nehéz lehet kigombolni őket.

– Csacsi vagy – mondta neki az asszony, de valahogy ezután sosem viselte ezt a ruhát, mert úgy érezte, talán túlságosan nagyzoló egy Ludlow-kúriabeli Mrs. Branniganhez mérten.

Hátradőlt, és felidézte azokat az időket, amikor az élet csak kettejüket és a Ludlow-birtokot jelentette. Amikor Arnold azon az első estén először vezette fel az úton, azt hitte, mindörökké gazdag marad. De azt biztosan nem gondolta, hogy valaha is olyan lesz az élete, mint amilyen most. A bekötőút hosszú és kanyargós volt, kétszer is ki kellett szállnia, hogy kinyissa, aztán újra bezárja a kapukat, nehogy a lovak elcsatangoljanak. Amikor leparkoltak a Ludlow-kúria előtt, a házban minden lámpa égett.

– Szóltam a házvezetőnőnek, Mrs. Kellynek, hogy készüljön fel a fogadásodra – mondta, majd kézen fogta, és kisegítette őt az autóból. Eve lesimította a ruháját, aztán a hajához nyúlt, hogy azt is megigazítsa, izgult, hogy sikerüljön jó benyomást keltenie.

Margaret Kelly kávéval és langyos pogácsával várta. A hálószobában tűz égett, az ágy melletti székre selyem hálóköntöst terítettek. A házasságkötésük után egy ideig Londonban szerettek volna élni, de Arnoldot pár nappal az esküvő után hazahívták Ludlow-ba, hogy irányítsa a birtok ügyeit. Az anyja, Martha meg sem hallgatta Arnold kifogásait, egyszerűen tájékoztatta arról, hogy a Ludlow-kúria mostantól az ő felelőssége, majd távozott, hogy Bathban éljen a nővérével.

– Miután apád meghalt, itt maradtam, és rendben tartottam a dolgokat. Most, hogy úgy döntöttél, megnősülsz, itt az ideje, hogy átvedd a stafétát! – mondta határozottan.

– De Londonhoz köt az életem, néhány hetente az Egyesült Államokba kell utaznom!

– Azt meg tudod tenni a Ludlow-birtokról is. Az apád is nagyon ügyesen össze tudta hangolni az élete különböző területeit. Most a Ludlow-kúria az első számú felelősséged.

Másnap reggel útra is kelt, Arnoldnak nem hagyva más választást, mint hogy Rosdanielben kezdjen új életet. Arnold ezután egy pár napig mogorva és visszahúzódó volt, még a legalapvetőbb kérdésekre sem volt hajlandó válaszolni a birtokkal kapcsolatban. Egy ponton három teljes napra elmenekült Dublinba, de amikor hazatért, Eve azt javasolta, hogy rendezzenek egy estélyt, és hívjanak meg mindenkit a városkából.

– És miért tennénk ilyet? – tudakolta Arnold.

– Butus, azért, mert tudniuk kell, hogy most már te irányítod a Ludlow-birtokot, és ennek közlésére egy estély a tökéletes alkalom.

Két héttel később, amikorra minden helyit meghívtak a Ludlow-kúriába, Eve egy olyan ruhában tündökölt, amit kifejezetten erre az alkalomra készített. Nem árulta el a férjének, hogy ő maga varrta, mert rosszallotta volna, de külön öröme telt benne, amikor a férfi megcsodálta a ruhát: egy különleges, Vogue-tervezésű darabot szív alakú dekoltázzsal. Az anyagot egy gorey-i méteráruboltban találta, Margaret Kelly segített neki gondosan a helyére rögzíteni az anyagot gombostűkkel, mielőtt összevarrta a régi Singer varrógéppel, amit Margaret Kelley a mosókonyhában tartott. A nyakkivágást csipkével emelte ki, amit egy régi kedvenc ruhájáról fejtett le, amely már túl nyúzott volt ahhoz, hogy megjelenhessen benne. Lágy fodrokat alakított ki a széles derékrészen. Mrs. Kelly készített egy virágot ugyanabból az anyagból, hogy a hajába tűzze, és a szoknya két oldalát ferdén felcsíptette, úgyhogy ez volt az első dolog, amire a férje megjegyzést tett.

– Úgy látszik, drágám, hoztál egy csipetnyit a városból ide vidékre – mondta, és Eve kacagva kacsintott Mrs. Kellyre, aki éppen a tányérokat rendezte a büféasztalon. Ezüst üstben tálalták a marhapörköltet, alatta alacsony hőfokú égő égett, hogy melegen tartsa. A pörkölt tálalásához megfelelő mélytányérokat tornyoztak magasra, mellettük textilszalvéták kaptak helyet. Arnold nem volt hajlandó elővenni az ezüst étkészletet, ezért egyszerű, mégis ragyogó rozsdamentes acél késekkel és villákkal terítettek, és kiskanállal a rebarbarás pohárkrémhez. Sherry, whiskey és stout volt az itallapon, emellett frissen facsart narancslé és ásványvíz a korán érkezőknek.

Eve a férje oldalán állt a hatalmas ebédlő bejáratában, köszöntötték a vendégeket, aztán az asztalhoz kísérték őket, de hamar megtelt a szomszédos szalon is.

Egyszer csak Arnold odahajolt hozzá, és ezt suttogta a fülébe:

– Az egész város rólad beszél, drágám, persze a lehető legjobb értelemben.

Arnold mindenkivel udvarias és kimért volt, de amikor Michael Conway megérkezett, lelkesen fogott vele kezet, és még régi barátja hátát is megveregette.

– Michael és én remekül megértjük egymást, ő egy vérbeli úriember. Ez a férfi itt még többet tud a Ludlow-birtokról, mint én magam – mondta Eve-nek.

Michael Conway, amikor kezet fogott Eve-vel, észrevette, hogy a nő a háta mögé néz.

– Talán Arnold nem mondta, de néhány hónappal ezelőtt elvesztettem a feleségemet.

Eve úgy hallotta, mintha megremegett volna a hangja.

– Nagyon sajnálom.

– Baleset volt. Egy teherautó, ami Arklow-ból hozott árut, túl hirtelen vette be az út alján a kanyart. Marionnak esélye sem volt a biciklin. Csak az a szerencse, hogy a kis Richard nem ült ott mögötte.

Eve felnyögött.

– Annyira sajnálom – tette hozzá Michael gyorsan –, sem a hely, sem az idő nem a legjobb arra, hogy ilyen dolgokról beszéljünk.

Eve megfogta a férfi kezét, és finoman megszorította.

– Köszönöm, hogy elmondta.

Később, amikor már Rosdaniel teljes lakossága megette a részét, megcsodálta a berendezést és váltott néhány szót a ház új urával és úrnőjével, lassan hazaindultak a sétányon.

Arnold annyira örült, hogy a házban helyreáll a rend, hogy keringőzve táncoltatta végig feleségét a szalonon, rutinosan kikerülte a két karosszéket a kandalló előtt, és a kanapét, amit erre a napra a zárt erkélyre toltak ki. Eve szoknyája lobogott, hátravetette a fejét, és úgy érezte, emellett a férfi mellett mindig boldog marad.

Most elöntötte a harag. Vadul megrázta a fejét, hogy kiverje belőle az emlékeket. A doboz mélyére nyomta a gombot, lecsukta a fedelet, és egy kis polcra rakta. Ott fog pihenni addig, amíg újra elég bátorságot nem gyűjt ahhoz, hogy egy másik történetével szembenézzen.

A múltban nem volt már semmi melegség, semmiféle vigaszt nem adott az emlékezés, ezért inkább a varrószobába ment, hogy összeszedje a széthullott cérnadarabokat a földről.

3.

Mrs. Hetty Gorman finoman elhúzta a függönyt, hogy jobban lássa, ki csengetett be hozzá. Michael Conway felhívta, és mondta neki, hogy számítson egy látogatóra, úgyhogy előkészítette a legjobb szobáját: a nagyot a ház felső szintjén, ami a földek felé néz, nem a városra.

A férfi azt is mondta, hogy ne fecsegjen sokat. „Nem szabad azt gondolnia, hogy az egész város róla suttog a háta mögött, és igazán nem kell emlékeztetni őt arra, ami történt”, mondta, és Hetty kicsit zokon is vette a feltételezést, hogy ő pletykálna.

Hetty az ablak mögött figyelve várta a jövevényt annak a biztos tudatában, hogy elég sűrű szövésű és jó minőségű a csipkefüggönye ahhoz, hogy őt ne lehessen látni odakintről.

A nő már a műanyagcserepes zsenge gerániumok mellett állt a bejárati ajtónál, és megnyomta a csengőt. Hetty várt még egy kicsit, hogy nehogy úgy tűnjön, túl türelmetlenül várta az érkezését. Beengedte a látogatót. Milyen magas, és kellemes az arcformája, gondolta, de túl sovány. Beesett válla, a szeme alatt futó sötét karikák és a vörösesbarna hajba vegyülő ősz szálak miatt a nő idősebbnek tűnt a valós koránál.

Hetty három vállkörzést végzett, mielőtt szélesre tárta a bejárati ajtót.

– Jó napot! Miben segíthetek?

– Connie vagyok. Michael Conway mondta, hogy jöjjek ide.

– Kiadó szobát keres?

Connie, akit enyhén zavarba ejtett ez a formaság, nem tudta, mit mondjon, aztán azt motyogta, hogy igen, szeretne egy szobát éjszakára.

– Csak egy éjszakára? – Hetty Gorman kiábrándultnak tűnt, de az emeletre invitálta vendégét. – Hagyományos esetben nem adnék ki szobát ilyen korán, még csak pár perccel múlt egy óra, de tudom, hogy messziről érkezett. Ön a Ludlow-birtok új tulajdonosa, nem igaz?

Connie bólogatott, de nem mondott semmit.

Hetty idegesen simított végig a szoknyáján, megállt a felső szinten, és belökte a hálószoba ajtaját.

– Majd meglátja, ez a ház nagyon kényelmes és csendes, senki sem fogja firtatni, mi járatban van – mondta, de rögtön meg is bánta, amikor meglátta a Connie arcán átsuhanó gyanakvást. – A társalgót minden este szabadon használhatják a vendégek, kivéve kedden: akkor gyűlik össze a női klubom. Csatlakozzon hozzánk, ha éppen nincs más dolga! – Hetty tisztában volt vele, hogy összehord mindenfélét, de aggódott, nehogy rossz témához nyúljon. – A Ludlow-i Hölgyek Társasága. Fellengzősnek hangzik, de mi csak szeretünk jókat beszélgetni, és odavagyunk a foltvarrásért. Azt kell mondanom, meglehetősen ügyesek is vagyunk benne. Az egyetlen korlátunkat ez a hely jelenti, máshol hatalmas takarókat is tudnánk varrni…

– Ludlow?

– Igen, Eve Ludlow alapította, amikor Rosdanielbe költözött, már vagy ezer éve. Amikor eladták a Ludlow-házat, mi is utcára kerültünk. Akkor kezdődött minden bajunk, mivel nem volt megfelelő helyünk, sok asszony kilépett. Manapság a megmaradt tagok nagylelkűségére támaszkodunk, akik megnyitják az otthonukat a klubtalálkozókra. Már mindenkinek kezd ebből elege lenni, de azért még folytatjuk. Kathryn, az elnökünk remek kis hírlevélszerűséget szerkeszt, magát is felvehetjük a levelezőlistára, hogy nyomon tudja követni, mi történik. – Hetty kuncogott. – Kathryn gyakran elveszti a fejét, mindenesetre az e-mailek szórakoztatóak.

Mivel Connie nem válaszolt, Hetty visszavezette az alsó szintre, a társalgóba; kis szoba volt virágos szőnyeggel, krémszínű ülőgarnitúra foglalta el a legnagyobb részét a televízióval szemközt.

– Foglaljon helyet, hozok egy csésze teát. Hiszen ma estére biztosan kiveszi a szobát. – Aggódott, hogy esetleg túl sokat fecsegett, ezért sietve távozott a konyhába.

Connie leült a kanapéra, hallgatta, hogyan csörömpöl házigazdája a konyhában, csilingelve kerültek a csészealjakra a porceláncsészék, majd kiskanalak is csatlakoztak hozzájuk.

Mire Hetty újra a szobába lépett a tálcára halmozott keksszel és süteménnyel, már visszanyerte az önuralmát.

– Feltételeztem, hogy teát inna, de ha tévedtem, rögtön hozok kávét.

– A tea kiváló.

Hetty töltött, aztán átadta a porceláncsészét és -aljat a vendégének.

– Gondolja, hogy egy éjszakánál hosszabb ideig marad majd?

– Szeretnék beköltözni Ludlow-ba, de nem tudom pontosan, ehhez mennyi idő kell. Talán ha holnap újra megnézem a helyet, biztosabbat is fogok tudni.

– Eve talán tudna segíteni Önnek.

– Eve?

– Mrs. Brannigan. Errefelé csak Mrs. Ludlow-nak hívják. A Ludlow-birtok generációkon át a Branniganeké volt. – Hetty félt, hogy átlépett egy határt. Hogy elrejtse a zavarát, felvette a teáskannát, hogy újratöltse a vendége csészéjét.

Connie megrázta a fejét, és az asztalra tette a csészéjét.

– Néhány ügyet el kell intéznem a városban. Köszönöm a teát!

Hetty csalódott arcot vágott, aztán a zsebébe nyúlt, és elővett egy kulcscsomót.

– Akkor jön és megy, amikor szeretne. Errefelé senki sem fogja beleütni az orrát a dolgába.

Connie a zsebébe csúsztatta a kulcsokat, aztán kisurrant az előszobába. Hetty idegesen töltött magának egy újabb csésze teát, és leült a számítógépe elé, hogy elolvassa az e-mailjeit.

Dátum: 2013. március 21.

Tárgy: A Ludlow-i Hölgyek Társasága

Ludlow-i Hölgyek!

Most mihez kezdjünk? Ha becses társaságunk szeretne fennmaradni, egy állandó helyiségre van szükségünk!

Roppant hálásak vagyunk Mrs. Hetty Gormannak, aki kedd estékre felajánlotta otthonos nappaliját a Ludlow-i Hölgyek Társaságának. Néhány héttel később Mrs. Eve Brannigan is felajánlotta kicsiny társalgóját, de legyünk őszinték, hölgyek, ha nem találunk valamilyen állandó megoldást, az utcára kerülünk. Hölgyek, ez így nem mehet tovább, nem függhetünk a klubtagok jóindulatától! Ebben az évben a Ludlow-i Hölgyek Társaságának állandó otthonra kell lelnie! A helyzet sürgető, és szeretném, ha mindenki segítene felkutatni az összes lehetséges megoldást. Biztosan ismer valamelyikünk olyasvalakit, aki állandó otthont tudna nyújtani nekünk. Nem kérünk sok mindent: legyen egy akkora tér, ahol az egylet asszonyai kényelmesen le tudnak ülni és dolgozhatnak, legyen mosdó, valamint egy kis konyha, vagy legalább egy konnektor, ahol bedughatunk egy vízforralót.

A Városi Tanácsnál újra szorgalmaztam, hogy ajánlják fel a Városházát, amiről mind tudjuk, hogy kedd és szerda esténként szabad. Jack Davoren elnök úr kifejezetten furcsán reagált, és hallani sem akart róla. Volt képe azt mondani nekem, hogy túl kevesen vagyunk, ÉS majd ha a lakosság egésze felé nyitott lesz a csoport, különösen a férfiak felé, akkor esetleg átgondolják. Jó nyakatekert módon mondta azt, hogy soha!

Micsoda sületlenség! Melyik épeszű férfi akarna egész este pletykáló és varrogató nők között ülni? Komolyan, ha orgiákat szerveznénk, egyszerűbb lenne neki helyet találni a városban.

Hölgyek, ezt a feladatot közösen kell elvégeznünk, úgyhogy mindenki törje a fejét!

Kathryn Rodgers,

elnökasszony

Connie gyorsan kitolatott Hetty kocsibehajtójáról, és haladt egy keveset az úton, mielőtt félrehúzódott volna. Elment az esze, amikor idejött? Őrültség volt azt hinni, hogy kezelni tudja ezt a helyet. Talán hagynia kellene, hogy az árverező eladja a birtokot, de akkor soha nem fog választ kapni az őt szüntelenül kínzó kérdésekre, melyek miatt éberen forgolódott, amikor mindenki más pihent. Most már két éve az övé volt a ház, de csak nemrég döntötte el, hogy ellátogat ide. Hogy ez jó vagy rossz döntés volt, az csak később fog kiderülni.

Ed halála után részt sem akart venni a végrendelete felolvasásán, de az ügyvéd ragaszkodott hozzá.

– Mikor férhetek hozzá Ed bankszámláihoz, Charles? Rengeteg kifizetetlen számlát hagyott maga után.

– Csak egy folyószámla van, Connie.

– Ott van még a megtakarítási számla is.

– Nincs megtakarítási számla.

– Akárhogy is hívják, ott van az a számla, amin a manhattani lakás eladása után járó összeg van. Ed nyitotta a számlát azután, hogy eladta a kis lakást, amit az anyja hagyott rá.

Charles Slowcum feszengett.

– Sokféle fejlesztési ötlete volt, Connie. Egy ideje már megszüntette azt a számlát.

Iszonyat futott végig Connie gerincén, megremegett a lába, ezért az ölébe ejtette kezét, hogy lenyomja térdét.

– Ezt hogy érted?

Charles Slowcum mély levegőt vett, mintha egy gyereknek szeretne elmagyarázni valamit.

– Az utolsó kétmillióból vette azt a hatalmas ír birtokot.

– Mi a fenéről beszélsz? – Kiszáradt a szája, oldalába fájdalom nyilallt. – Nem is szüntetett meg egy számlát sem!

– De igen, Connie.

Csengett a füle, fájtak a tagjai, a térde fel-le ugrált.

– Mit jelent ez, Charles?

Megdermedt, a kegyetlen valóság a torkára fagyasztotta a szavakat. Szíve lüktetett, körmeivel a tenyerébe vájt.

– Mindent elköltött, Charles?

A férfi bólintott, nem mert a szemébe nézni.

Kinézett az ablakon. Odakint egy nő kacagott, egy irodaablakból integetett valakinek az utcán.

– Mégis mit gondolt? Mit tudott Ed Írországról?

– Azt hittem, te tudsz erről, Connie.

– Ed egy szót sem szólt ilyesmiről.

Charles Slowcum tehetetlenül tárta szét a karját.

– Sajnálom, Connie! Ed azt mondta nekem, hogy oda fogtok költözni, de hallgassak erről, amíg készen nem áll arra, hogy elmondja mindenkinek.

Rálátott a park játszóterére, az anyukák az elviteles kávéjukat szorongatva figyelték a gyerekeiket, nevettek és pletykálkodtak.

– Az ír ház legalább még megvan, és tehermentes.

– Tehermentes, ez a szó olyan hosszú és száraz, akárcsak az életem. Vannak más dolgok is, Charles, melyek lekötik a figyelmem.

Charles nem válaszolt, csak köhögött egyet, hogy elrejtse a zavarát, aztán folytatta a végrendelet felolvasását. Connie tudatáig csak pár szó jutott el: Ludlow-kúria. Amikor a végére ért, Charles Slowcum hátradőlt, a pocakja fölött összefonta az ujjait, és az egyik inggombját piszkálta.

– Rettenetes ez az egész eset, Connie, de itt a lehetőség arra, hogy továbblépj. Add el az ír birtokot, azt a rémséges nagy hodályt, és élj a bevételből!

– Ed egy szóval sem mondta, még csak nem is utalt rá… – Felkelt, és az ablak mellé sétált. – Ott kért meg, a járdán térdelve. Nagyon romantikusnak tartottam. Hogy tehette ezt velem?

Az ügyvéd megköszörülte a torkát, várta a következő kérdést.

– Merrefelé van ez Írországon belül?

– A Ludlow-birtok nagyjából ötven kilométerre van a fővárostól.

– Mondta Ed, hogy miért tette ezt?

Charles Slowcum hirtelen összecsapta az aktát maga előtt, és Connie-ra nézett.

– Connie, kérlek, fogadd meg egy jóbarát tanácsát: tovább kell lépned! Segítene ebben, ha eladnád a birtokot.

– Továbblépni? Miből építsek új életet, Charles? Mindent elvett tőlem, mindent, amit szerettem, mindent, ami kedves volt nekem! Az egyetlen dolog, ami itt maradt nekem, ez az ír hely.

Az ügyvéd a mappa szélét gyűrögette.

– Épp eleget szenvedtél már, Connie, itt az ideje elengedned. Előfordul, hogy egyedül maradunk a kérdésekkel, mert nincs rájuk válasz.

Connie olyan hirtelen ugrott fel, hogy beverte a térdét az asztalba, ami megrázkódott a rúgás erejétől.

– Elengednem?! Elengedni? Hogy kellene ezt értenem? Ez az egész tart fogva engem, soha nem fogom tudni elengedni. És most még ez is! A mai napig egy szót sem hallottam erről az istenverte helyről!

Charles Slowcum az asztalon dobolt az ujjával.

– Nem muszáj így lennie. Visszaszerezhetsz valamennyi pénzt. Nem mindet, de valamennyit.

Connie visszarogyott a székbe, reszketett a térde. Próbálta stabilizálni, még a feneke is mélyebben süllyedt a párnába.

– Mire gondolsz?

– Az ír birtok már most is eladó. Beszéltem az ottani ingatlanügynökkel, aki biztos benne, hogy ha lecsökkented a kívánt árat, akkor el tudja adni, de szerintem már akkor is szerencsés vagy, ha annyit visszakapsz belőle, amennyiért Ed vette. Az ország még csak most tér magához a gazdasági recesszióból, az ingatlanárak történelmi mélyponton vannak.

– Miért tett ilyesmit?

– Ezt talán sosem tudjuk meg, Connie. Nem láttam Edet azóta, hogy megvásárolta ezt a birtokot.

– Egy szót sem szóltál nekem róla.

– Miért mondtam volna bármit? Azt hittem, tudsz róla. Azt hittem, ha eljön az ideje, majd együtt bejelentitek a nagy terveteket a jövőre nézve. – Elakadt a beszédben, rájött, hogy a magyarázata naiv és ostoba.

Fájdalom nyilallt Connie mellkasába. Sikítani akart, olyan hangosan visítani, hogy a halottakat is felébressze, hogy a férje is tudja, milyen fájdalmat érez. Könnyek öntötték el. Lehajolt, nem törődve azzal, hogy az ügyvédje türelmesen ül, és várja, hogy összeszedje magát.

Charles Slowcum végül felállt az asztala mellől. Átkarolta Connie-t, és ő nem ellenkezett, belezokogott a gallérjába. Néhány perc múlva elhúzódott tőle.

– Sajnálom, ezt nem rajtad kellene levezetnem.

– Connie, nem kell bocsánatot kérned. Nem sok embernek kellett olyasmit kiállnia, amit neked.

– Mindent elmondtál, Charles?

– Szívemre teszem a kezem, és úgy mondom: semmi mást nem kell elmondanom.

– Miért nem mondta el nekem Ed?

– Bárcsak tudnék válaszolni erre a kérdésre, Connie!

– Miért nem avatott be?

Olyan erősen csapott Charles Slowcum íróasztalára, hogy a férfi hátrahőkölt. Jobbra-balra ingatta a fejét.

– Azt akarod mondani, hogy az övé volt egy ekkora birtok, és nekem nem szólt róla semmit? Miért csinált ilyet, Charles?

– Volt valamilyen rokonsága azon a környéken?

– Nem tudok róla. Ha volt, akkor nem lehetett komolyabb annál, mint amilyet az amerikai elnökök szoktak felfedezni a választások előtt. De honnan tudhatnám?

Charles Slowcum nem válaszolt, arra koncentrált, hogy kiegyenesítse a nyakkendőjét.

– Oda kell mennem. Élhetnék is ott. – Csak akkor jött rá, hogy ezt kimondta, amikor látta, hogy Charles széttárja a karját.

– Connie, mi jár a fejedben? Megőrültél?

– Ezt kell tennem.

– Nem ismersz arrafelé senkit.

– Ennek legalább van előnye is.

– Komolyan ezt akarod tenni?

Nem érdekelte, hogy a férfi bosszankodik, sem a nagy homlokráncolás, ami megmozgatta a dús szemöldököt is. Hallotta a saját hangját, amint igent mond, és elégedett volt a döntésével.

– Mihez kezdenél?

– Ötletem sincs. Csak szükségem van egy nyugodt és csendes helyre, ahol nem minden a halál körül forog.

– Az egy kisváros. Egy idő után rájönnél, hogy nem neked való.