Válogatta: Kemény István

© Nyilas Atilla Richárd, 2026
© Fekete Sas Kiadó, 2026

Holokauszt

Bárányfejű anyósomnak és oroszlán húgának
kislánykorukban volt egy közös,
vörös hajú, zöld ruhás babájuk,

úgy hívták: a zsidó baba.
Egy zsidónak mondott házaspártól kapták,
akik egyszer jártak náluk vendégségben,

életük első babája volt.
Mikor hallották, hogy bántják,
összeszedik a zsidókat,

nagyon aggódtak babájuk miatt,
elásták a kertben, és még azután is
rettegtek, meg ne találják.

A háború után ki akarták ásni,
de nem lelték sehol. A legkedvesebb
babájuk volt, sokáig siratták.

Csabai mama

Szabó Józsefné, született
Fenyves Piroska emlékére

Áldassék a takarító néni, aki bejárt
anya munkahelyére. S mikor anya
eljött vér szerinti apámék házából,
haza, a szüleihez nem vihetett, nővér-
szállón lakott, albérletet keresett,
Csabai mamát is kérdezte. S ők
akkortájt vették rákoscsabai házuk,
és befogadták csonka családunk.

Nevetséges összeget kértek, s úgy
éltünk náluk, mintha anyám lányuk,
én unokájuk lettem volna; anyával
felváltva főztek, hoztak-vittek, és
vigyáztak rám; emlékszem egy nyári
viharra, közeledtén elpakoltam kis
katonáim, mikor Csabai mama lélek-
szakadva hazaért, igen megdicsért.

Áldassék Csabai mama, ahogyan
én neveztem el vagy egy hét után,
áldassék drága hangja, gurulós,
halványsárga fejű, szép szerkezete:
a padlófényező, tisztító szerének
jó szaga, mesebeli kertjük, házuk
küszöbe, minden arany szeglete,
hol otthon voltam, ahogy azóta se.

A kis ceruza.

Első, mivel írtam,
az egyik vagy maga a legelső.
Még most is emlékszik kezem
sok meg-megtörő, íves mozdulatra.
Elmosódó külhoni fölirata arany,
sötétebb zöld felülete selymes,
kivillan alóla hatszögletű fája
s a puha, fekete grafitrúd
a hegyével átellenben is,
és eleinte még nem is olyan kicsi.
Nem tudom, tolltartóban vittem-e,
de hamar kék iskolaköpenyem
bal oldali felső zsebe lett a helye,
az a varrással leválasztott hüvely,
hegyével lefelé csúsztattam bele,
később fordítva, és bal kezem mutató-
ujjával alulról nyomva vettem elő,
mikor nem ért már a vége ki.
Az iskolában s jövet-menet
éveken át mindig velem volt.
Úgy hittem, örökké fog tartani.
Föl se tűnt, hogy egyre rövidebb,
határtalan ideig, de aztán már láttam,
bosszankodtam, hogy úgy herdáltam,
kímélni kezdtem, ritkábban hegyeztem,
nem írtam vele, csak fontos ügyben,
erőt adott a dolgozathoz,
szent pillanat volt megérinteni.
Utóbb, mikor már nem hordtam magammal,
fiók alján lapuló körömnyi szerszám,
néha előbukkant, sajdítva szívem —
a kis ceruza.

Nem emlékszem,
a magam fájdalmára, vagy éppen azért,
hogy ez ne fájjon, vagy mert legalább
rövid időre mégis csak egy tárgy
maradt nekem, szabadultam tőle,
mint annyi mástól, vagy tőlem ő,
mert már nem érdemeltem.

Párizsi kocka

Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Mint láthatja, üzletvezető néni,
leírtam ötvenszer. Megjegyzem,
mai fejjel s a szövegszerkesztővel
nem oly nehéz. Kijelöl, másol,
beilleszt hétszer, majd hat sorral
újra ugyanez; persze létezik más
megfelelő algoritmus is. Annak
idején nem volt ilyen egyszerű.
Mihamarabb távozni az üzletből,
behúzott nyakkal, könnybe lábadt
szemmel, futni a távolabbi boltba,
végigállni egy újabb kígyózó sort,
rohanni haza, szégyellni magam
és rettegni, hogy kiderül. Azontúl
másutt vásároltam, sietve, otthon
ne vegyék észre; s kint lehajtott
fejjel jártam, csökkentendő föl-
ismerésem esélyét, görnyedt test-
tartásom innen datálom. Éppen
kezdtem megnyugodni, mikor a
szomszéd téren odavetették fog-
hegyről: „Mi van, lopós gyerek.”
Évekkel később elmerészkedtem
a régi közértbe, a pénztárnál ön
szólított meg: „Mi van kis Nyilas,
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben. Nem lopok többet a közértben.
Nem lopok többet a közértben. Nem lopok többet a közértben. Nem lopok többet a közértben. Nem lopok többet a közértben.
te itt vásárolsz?” — Nem volt
egyszerű kék tintával a füzetből
kitépett lapra, át- és átszámolva,
körmölni penzumom, hónapokon
keresztül tervezgetve, hogy majd beviszem önnek, dugdosni a több-
rét hajtott papírt, végül rátalált
a nagymamám, kérdezte, mi az,
mondtam, aztán hogy kérek-e
kakaót, kértem; ma sem tudom,
megosztotta-e titkunk valakivel,
vagy magával, — hamvasztották.
Rajta kívül legjobb barátomra
bíztam csak abban az életemben.
Kamaszkoromban fölkerestem
egy papot, ő is leíratott velem
egy mondatot, az enyém fölött
ott sorakozott jó néhány elődömé;
nem sejtettem, hogy a botcsinálta
grafológus mindőnknél ugyan-
arra kérdez: volt egy törés az
életünkben, de szerinte nem ez.
A régim viszont, hosszú távollét
után ültünk újra együtt, kávém
mellé Párizsi kockát szervírozott.

Háromság

I.
Az odaút

Vasúti megálló, mozdony darabja,
fehér kőkorlát, kitaposott ösvény
emelkedője — villanásnyi képek
s más elmosódottak maradtak:
kertvárosban valahogy fölfelé,
és balfelé, talán nem is egyedül,
balra kell kerülni, hátrahagyva a
jobb kézre eső utolsó épületeket,
s a mezőn tovább föl, talán egy fa,
esetleg traktor is, aztán a földút
jobbra kanyarodik, befelé visz,
és megint föl: az ott már a kicsit
kopár, még reális, de szívszorító
előérzetes táj, ahonnan hamarost
kivehetően látszik a boldog álom-
táj! Közelinek tetsző szemhatáron
természeti tárgyakból összeállva
útjelző táblaféle, törzs, ág iránya,
növényzet, arany szalmaszálak!
Onnan már eltalálok a tisztásra!
Iszom a látványt, hogy érezzem,
és hogy ébren majd fölismerjem,
nem megyek tovább, emlékezzek,
ébresztem magam, fölébresztem.

II.
A kastély

…egyszer csak ott vagyok a réten.
Ismerős pontos, mégis lágy határa,
az erdő, élénkzöld füve, minden
szeglete, fakóarany szalmakazlai.
Tőlem balra, tisztes távolban
mintha néhány embert is látnék,
megerőltetés nélkül, komótosan
hajlongva, kapával, ránk se nézve,
a szemem sarkából, vagy inkább
csak tudok róluk. És középen, föl
a domboldal enyhe emelkedőjén,
lóháton, lovagi vértben, lehúzott
sisakrostéllyal kaptatunk hárman,
apa, anya és a szerelemgyermek,
felülről látom őket, tudom, az az
alacsony vagyok én, két oldalamon
apáék jönnek, és tudom, hogy
mindhárman én vagyok. Közben
a dombháton túl fölbukkannak
a kastély tornyai, üvegszárnya,
boldogság csak látni is, egyre
közelebb, már itt magasodik
édesen fájó fala, már nyújtom
a kezem, és ekkor fölébredek.

III.
Új remény

Fiatal éveim visszatérő álma ez,
és hittem, hogy a kastélyt ébren is
meg fogom találni, de hasztalan
nézegettem vonatablakokból;
azt a tájat kutatta elkalandozó
tekintetem annyi kiránduláson —
főleg a gyerekkorból ismerős
Börzsönyben sejtettem, mígnem
egyszer úgy kerestem ott, hogy
útelágazásnál mindig a keskenyebb
ösvényre fordulva futottam tovább,
később már csak vánszorogtam,
végül dombról dombra kúsztam,
nem hittem volna, hogy el lehet
ott is tévedni, másnap nem tudtam
iskolába menni a kimerültségtől.
Akkor letettem megtalálásáról,
inkább a mennyország személyes
ígéretének véltem. Ám a megkerült
apai ág új reményeket ébresztett —
talán valami rejtélyes módon egy
ősi otthon emlékét őrzi: valahol
Erdély mélyén, székelyek földjén,
hegyek között aranyos szegelet.

Heiligendammi óda

A felhők fölött kiderült,
fiatalabb vagyok Gentlemannél,
azt mondta, örül,
hogy van még egy ember,
akinél erősebb a társaságból,
ám se ő, se más nem bántott
a határtalannak tetsző hat hét alatt,
amit a tüdőszanatóriumban töltöttünk —
Derbyt viszont kóstolgatták,
talán mert túl nagyra nőtt,
időnként lefogták többen,
és befújták borotvahabbal.
Mit tudtam én, hogy ahol vagyok,
az történelmi múltú fürdőhely,
amely egykor népszerű volt
az arisztokrácia körében,
azon belül is a tengerről látható,
legendás „gyöngysora”
egyik fehér villájában szállásoltak el,
fiú többségünk becsben tartotta a lányokat.
Étkezni egy másik épületbe jártunk,
ebédnél megszámolt minket a tolmács,
éjszakánként egy nővér felügyelt
házunk két, egymásra merőleges
folyosójának kereszteződésében,
napközben mehettünk kezelésekre,
máskülönben mit se törődtek velünk.
Nagyúri foglalkozásnak ismertük föl az élést,
szenvedélyeinkhez formáltuk az időt.
Korán keltünk, hogy még reggeli előtt
pingpongozhassunk egy-két órát
az ürességtől kongó sportteremben.
Délelőtt gépből szívogathatta
a sós párát, aki akarta,
vagy célba lőhetett íjjal egy foglalkozáson,
más aláíratta a kezelőlapját
előre az egész időszakra.
Szobáinkhoz a szokásos helyiségeken túl
tartozott egy úgynevezett kofferkamra is,
ferde tetejű, ablaktalan, szűk,
éppen megfelelt a dohányzáshoz,
melynek művészetét ott sajátítottam el.
Megtudtuk, nemcsak sportszereket,
gitárt szintén lehet kölcsönözni,
aki már ismert néhány akkordot,
tanítgatta a többieket.
Fekete-erdei cseresznyefagylaltot ettünk,
sétáltunk színpompás virágágyak között.
Fociztunk egy távolabbi pályán,
kiálltunk német fiatalok ellen,
Csőri volt a kapus, egy-egy vetődés után
fújkálta szájába asztmagyógyszerét,
valaki elhozta szurkolni a magyar zászlót
villánk utca felőli homlokzatáról, amiből
orvosdiplomáciai bonyodalom származott.
Foci után, kitikkadva ittam
életem első sörét,
egy bőrbugyellárisból halásztam elő rá
márkát, de talán elég volt a pfennig,
ma is föl-fölidéződik élvezetes íze.
Ebéd után ki sietősen, ki lustán
készülődött az útra,
páronként stoppoltunk,
egyszerre két irányba,
arra mentünk, amerre az, aki fölvett.
Délután összetalálkoztunk
közeli kisvárosokban,
vidáman csavarogtunk,
szokás volt lopni az üzletekben,
volt, aki listát írt hozzá előre,
néha esett, aztán kiderült,
semmi sem zavart minket,
talán először jártam rockkoncerten
apám felügyelete nélkül.
Visszafelé már föl kellett venni
a magunkkal vitt pulcsit vagy dzsekit,
jellemzően a keskeny nyomtávú,
Molli nevű vonaton utaztunk,
a gőzmozdony füstjét átfújta
a takaros vagonokon a menetszél,
a mi megállónk az erdőben volt,
jó ideig a sűrűben haladt,
aztán bekanyarodott a szomszédos
Doberan fürdővárosba,
ma is ott az egyik végállomása,
macskaköves főutcáján a helybéliek
villamosnak használták,
menet közben fölugrálva rá.
Esténként ittunk, kártyáztunk,
elhitették velünk, kisebbekkel,
hogy a Camel tartalmaz teveszart,
és a konyak úgy az igazi,
ha ezzel a márkával hamuznak bele,
Beatrice-számokat énekeltünk
vagy a Józsefről szóló rockoperát,
s a valláshoz vezetett még
A Mester és Margarita betétregénye,
a lányok szintén kedvesek voltak,
egy ízben a nővér ébresztéskor
üres ágyak sora után majd mindenkit
ugyanabban a szobában talált;
máskor kiszöktünk az épületből
egy földszinti vécé ablakán át,
a „strandkosaraknál” üldögélve
Queent hallgattunk hajnalig.
Reggel vagy este fürödtünk,
mikor a levegő hűvössége miatt
melegebbnek tűnt föl a Balti-tenger vize,
ugráltunk a hatalmas hullámokba
a hosszan benyúló cölöpsorok között,
kagylót keresgélve követtük a part vonalát,
látogattuk a közeli nudista strandot,
vártuk a homokban hason fekve,
hogy múljon az erekciónk.
Egyik éjjel egy német srác
a házunk előtt azt kiabálta:
Zsúzsá, gyéré bászni!
Áldassál, te régi üdülőhely,
ifjúság hajnala, értelem nyílása,
szabadság forrása, lázadás bimbaja,
békesség szigete, örömök kútfője,
boldogság záloga, szerelem szülője!
A lány, akit lopáson kaptak,
és otthon ügy várt rá,
hazafelé azt mondta, hogy nem fél.
A reptéren mindenkitől elbúcsúztunk,
indultunk kifelé,
a kapun túl már láttuk
a hozzátartozók tömött gyűrűjét,
ám közvetlenül a kijárat előtt
sorra irányt változtattunk,
nem akaródzott senkinek se kimenni,
forogtunk a szűk térben, mint a nép
Buñuel Öldöklő angyalában.
Apám betette bőröndömet
a Wartburg csomagtartójába,
szótlanul hajtottunk a gyorsforgalmi úton,
egyszer csak megkérdezte: jó volt?,
bólintottam, és patakzott a könnyem.

Tau Ceti

Apám soha semmi jelét nem adta,
hogy érdekelték volna filozófiai kérdések
vagy bármelyik vallás,
ám volt egy kicsi, lila fedelű imakönyve,
még gyerekkorában kaphatta
egy hívő családtagtól,
megtaláltam a könyvszekrény mélyén,
abból ismertem meg a Miatyánkot.
Foglalkozott egy keveset tenyérjóslással,
egyszer az enyémbe is belenézett,
de inkább nem mondta el, mit lát.
Szívesen kémlelte az eget,
elváltozott arccal emlegette
az értelmes földönkívülieket
és időnként planétánkat is útjukba ejtő,
a miénknél sokkal fejlettebb technológiájú,
villámgyors űrjárműveiket;
a Fermi-paradoxon nem érintette.
Szerette a tudományos-fantasztikus filmeket,
meg a világukat idéző űrrockot,
és nem volt kérdéses számára,
hogy fajunk képviselői
előbb-utóbb nemcsak a közelebbi bolygókra,
hanem más naprendszerekbe is eljutnak,
és azokban kolóniákat hoznak létre.