Wojciech Tochman

Mintha
követ ennél

– részlet –

fordította
Danyi Gábor

KALLIGRAM

Published by arrangement with the literary agency Le monte-charge culturel.

A kötet megjelenését a Wacław Felczak Alapítvány támogatta.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Wojciech Tochman: Jakbyś kamień jadła,
Wydawnictwo Literackie, Kraków, 2018.
Első kiadás: Wydawnictwo Pogranicze, Sejny, 2002.
E kötet utolsó fejezete magyar fordításban jelenik meg először, eredeti nyelven nyomtatásban még nem olvasható.

Copyright © Wojciech Tochman, Danyi Gábor, 2026
ISBN 978 963 468 621 7

Ilyen szörnyű tragédia láttán őrült erővel támad fel bennünk az érzés, hogy elsősorban emberek vagyunk. És csak ezt követően adott nemzetiségű emberek. Emberi voltunk összeköt a tragédiában, annak megélésében. Bárcsak megértenék ezt az emberek.

Tadeusz Mazowiecki az Egyesült Nemzetek Szervezetének különleges jelentéstevője az egykori Jugoszlávia országairól 1992–1995 között‍*

Fagy

Utolsó napja volt az évnek, amelyikben a háború kezdődött (1992). Az ostrom alatt álló városba vittünk segítséget. A déli határon keresztül hajtottunk be Boszniába. Mielőtt leszállt volna az alkonyat, még épp láthattuk a falvakat, amelyekben már egy lélek sem lakott. A házakat és a templomokat a földdel tették egyenlővé. Mit tettek az emberekkel?

Mostaron hajtottunk keresztül, de látni nem láttuk. A város, akár az erdő: mintha valami derengene az ablakok mögötti sötétségben, de nem tudni, micsoda. Megállni, belépni ebbe az erdőbe – már a gondolattól is megfagy az ember ereiben a vér.

Közvetlenül Szarajevó előtt szerb katonák állítottak meg minket, részegek voltak. Egyik pillanatban nevettek, a következőben már ordibáltak. Így ment egész éjszaka, hajnalig. Reggel lefoglalták a rakomány egy részét, és engedélyt adtak, hogy belépjünk a városba. Fagyott.

A városban a szétlyuggatott házak és lakótelepek között embereket láttunk: éhesek voltak, és riadtak. Mi is féltünk, mert folyamatosan lőttek. Rólunk Dragan L. gondoskodott, egy horvát anya és egy boszniai szerb apa fia, akik úgy döntöttek, hogy az ostromlott városban maradnak. Dragan nagyszerű idegenvezetőnek és pártfogónak bizonyult. Azt mondta, hogy ha mindennek vége lesz, és életben marad, világgá megy valahová, mert itt élet már nem lesz. Hol lehet most?

A kórházban karjukat, lábukat, szemük világát vesztett emberekkel beszéltünk. Silvija, akinek a vezetéknevét nem jegyeztük fel, aneszteziológusként dolgozott. Azt mondta: – Antibiotikumra, kötszerre, ágyakra, mankókra, protézisekre, kerekesszékekre és koporsókra van szükségünk.

Az utcákon újságírókat is láttunk: tudósítókat, fotóriportereket, operatőröket. Írók és filmesek jártak ide. Csoportokba verődve vagy magányosan flangáltak. Sok nyelvet beszéltek. Különösen nagy számban láttuk őket egy évvel később (1994 februárjában), amikor összesereglettek megnézni a Markale piacteret, ahol egy szempillantás alatt több tucat embert ölt meg egy gránát.

A boszniai háborúról ezrével születtek tudósítások, beszámolók, kiállítások, könyvek, albumok, dokumentum- és játékfilmek. De amikor a háború véget ért (vagy – ahogy egyesek tartják – egy időre szünetelt), a riporterek összepakolták a fényképezőgépeket, és más háborúk után néztek.

Ruhadarabok

A falusi kultúrház színházterme hetente egyszer tart nyitva: csütörtökönként. Bárki beléphet és szétnézhet, így a környékről, de messzebbről is járnak ide. Abban bíznak, hogy itt majd tisztázhatják az ügyüket. A színházteremben van színpad, de nincs nézőtér. A barna terrakottát ruhadarabok borítják. Korábban szétválogatták őket: ezt az első holttesten találták, amazt a hetvenediken. Mindegyiket kimosták, hogy visszanyerjék a színüket. Kiteregették őket száradni. A színes ruhadarabok most szorosan egymás mellett, mégis elkülönítve hevernek. Ritka, amikor az öltözék teljes. Rögtön a bejáratnál például mindössze egy kék-fehér csíkos trikó hever. Bizonyára egy megtermett férfi hordhatta. Ezzel szemben azt a másikat, a „Montana” felirattal, egy vézna. Arrébb: egykor fehér, mostanra megsárgult kordbársony nadrág. Ki viselte? Az ablak alatt mindössze egy farmernadrág szára. Kié? Arrébb: csak egy bőröv, csak egy alsónadrág, csak egy fél pár sportcipő, csak egy fél pár zokni. Mindegyik ruhadarab (vagy inkább rongydarab) mellett üres papírzacskó, amelyből elővették a ruhafoszlányt. És egy darab papír, rajta nagy méretű, nyomtatott sorszám.

De betűk is vannak:

B – azt jelenti, hogy a ruhadarabokhoz hozzáillesztették valamennyi csontot, a koponyát és a fogakat. Megvan az egész test (body).

BP – a csontváz nem hiánytalan, csak néhány csont van. A testnek egy része van meg (body parts).

A – csak ruhadarabok, esetleg tárgyak (artifacts). Csontok nincsenek.

Mindent 1999 őszén ástak ki a nem messze fekvő Kevljaniban (innen ered, hogy a sorszámok előtt betűk is vannak: KV). Az ottani tömegsír hosszúkás volt, több száz méter hosszan húzódott az út mentén (az út melletti árkot előtte rendesen kimélyítették, dolguk végeztével pedig betemették). Kevljani nem messze fekszik az Omarska nevű településtől, az ottani vasércbányában 1992-ben koncentrációs tábort hoztak létre a muszlimok számára. A tábort még abban az évben bezárták. Itt szinte kizárólag férfiakat tartottak fogva, bár volt néhány nő is. A többségük túlélte.

A színházterembe az eltűntek hozzátartozói jönnek el, akiknek okuk van feltételezni, hogy szerettük nyolc évvel ezelőtt az Omarskába került. Belépnek, befogják az orrukat. Nincs más lehetőségük, nem adhatják fel. Azért utaztak ide, hogy megnézzék, megtalálják és eltemessék. Úgy gondolják, akkor megkönnyebbülnek és nyugalomra lelnek.

Szétnéznek. Két ruhadarab között szűk az ösvény. Libasorban mennek, nehogy hozzáérjenek valamihez a cipőjükkel. Megtorpannak valamelyiknél. Semelyikük sem biztos benne, továbbmennek, megtorpannak, továbbmennek. Így megy ez vagy fél órán, egy órán, három órán keresztül. Ki hogy tesz.

A teremben patkányok szaladgálnak.

Egy fiatal házaspár karjukban a hétéves kislányukkal egy apát keres – a kislány nagyapját. Hosszabb ideje álldogálnak a KV 22 B ruhadarab felett.

Egy sötétkék ruhás, ősz hölgy más rongyok fölé hajol. Igazából egy és ugyanazon öltözék fölött álldogál reggel óta. Úgy rendezgeti a ruhadarabokat, mintha azt szeretné, minél szebben mutassanak. Megigazítja a sötét nadrágot, a világos trikót és azt, ami egykor egy bordó színű szvetter volt. Úgy simít végig rajtuk, ahogy emberen szokás.

Errefelé csak Mejra Mamának hívják őt.

Body bags

A fiatal házaspár a hétéves kislánnyal, akik a színpadtól nem messze oly hosszan méregették a KV 22 B ruhadarabot, az azonosítást végző segítségét kérik. Lendületes, ősz hajú nő közeledik farmernadrágban. Ewa Elwira Klonowskinak hívják.

Ewa Klonowski doktor: 1946-ban született, antropológus végzettségű, az Amerikai Forenzikus Tudományok Akadémiájának (AAFS) tagja, férjezett, anya, a hadiállapot‍¹ után emigrált Lengyelországból, egykor Wrocławban lakott, most állandó jelleggel Reykjavíkban (Izland). Ott az apasági vizsgálatokra specializálódott, mert nem dolgozhatott azon a szakterületen, ami a leginkább izgatja: a csontokén.

– Imádom a csontokat, a csontok beszélnek hozzám. A csontokra nézek, és tudom, hogy az illető milyen betegségben szenvedett, hogyan járt, szeretett‑e üldögélni. A csontokból kiolvasom az illető nemzetiségét. A muszlimok combcsontja kissé ívelt, mert guggolni szoktak. A japánoknál ugyanez van, mert gyakran térdepelnek.

A történelem végül alkalmat kínált Ewa doktornak, hogy a szenvedélyének élhessen: Bosznia-Hercegovinában. A háború és a háború vége: koncentrációs táborok, tömeges kivégzések, tömegsírok, tömeges exhumálások. Azonosítás.

Ewa doktor beoltatta magát tetanusz és sárgaság ellen, bepakolt a bőröndbe. A reptérre a férje és két tizenéves lánya kísérte ki.

1996 óta dolgozik Boszniában. Kezdetben a Hágai Nemzetközi Bíróságnak dolgozott (a bírók tudni akarják: ki gyilkolt, milyen módon, és hány embert; az áldozatok neve nem érdekli őket). Most pedig Izland és az Egyesült Államok kormányának támogatásával az Eltűntek Után Kutató Bosnyák Bizottságnak (az áldozatok azonosítása itt prioritást élvez). Ewa doktor kétezer testet ásott ki. Kútból halászta ki, barlangból emelte ki, szeméttelepről vagy disznócsontok alól kaparta elő őket.

Most Ewa doktor utánanéz valaminek a papírok között, felvesz egy latexkesztyűt, felmegy a színpadra. A fiatal nő és a férje (még mindig a kislánnyal a karjában) a színpad előtt állnak. Ewa doktor a szorosan lezárt, kis méretű nejlonzsákok között járkál (óvatosan, hogy ne lépjen rá semmire). A KV 22 B jelzésűt keresi.

Megvan a megfelelő zsák, kinyitja. Kiveszi a felső állkapcsot, az alsót néhány foggal és néhány fogat. A megfelelő fogüregekbe helyezi őket, szakszerűen összeilleszti az egész állkapcsot. A színpad szélére megy, és felmutatja a családnak.

– Lehetséges, hogy ez az apja?

A fiatal nő figyelmesen szemügyre veszi, a férjére néz, mintha tőle várna tanácsot. A kislányuk még mindig befogja az orrát.

– Igen, lehetséges, hogy ez az apám – mondja a nő egészen nyugodtan.

– Oké. – Ewa doktor visszapakolja a zsákba az állkapcsot, a zsákot a helyére teszi. – Megyünk tovább.

Tovább, ami a falu másik végét jelenti (a falut egyébként Lušci Palankának hívják). Ott betonkaszárnya, egykor munkások számára fenntartott ebédlő.

Néhány hónappal ezelőtt a kaszárnya előtt nagy asztalokat állítottak fel, a legközelebbi gazdaságból átvezették a vizet. Az asztalok körül összegyűltek a helyiek: férfiak, nők és gyerekek. Nézték, ahogy Ewa doktor szétválogatja a csontokat, megállapítja a nemüket, az életkorukat, majd body bagekbe pakolja őket.

A body bagek most a földön hevernek a sötét kaszárnyában. Arra várnak, hogy valaki igényt formáljon rájuk. Fehér nejlonzsákok cipzárral – olyanok, mint egy férfi öltönytáska, csak éppen két méter hosszúak. A KV 22 B jelzetű body baget keressük. Megvan: a fal mellett, a sarokban hever. Más zsákok alatt. A feljebb lévőket Ewa doktor oldalra rakja, és kihúzza a megfelelőt. Széthúzza a cipzárt. A kislány nézi, senki sem reagál. Ewa doktor nem csodálkozik rajta. Csodálkozni négy évvel ezelőtt, a boszniai munkája kezdetén csodálkozott.

– Minek hozzátok ide a gyerekeket? – kérdezte.

– Hogy emlékezzenek – felelték valamennyien.

– Az apjának volt valami baja a csípőjével? – Ewa doktor a csípőízület egyik darabját a jobb kezében, másikat a balban tartja.

– Volt valami baja – mondja a nő. – Megoperálták.

– De ilyen volt a járása? – a doktor kacsajárást imitál.

– Nem, nem igazán.

– De ez láthatóan így járt. Keresse meg a kórházat, ahol az apját operálták. Talán maradt valamilyen dokumentáció.

– Rendben. Jövő csütörtökön eljövök újra.

– Akkor veszünk vért magától. Összehasonlítjuk a DNS-ét a csontokéval. Száz százalékos bizonyossággal tudni fogjuk.

Most Ewa doktor szünetet tart. Visszamegyünk a kultúrházba.

A sötétkék ruhás, ősz hölgy, akit korábban itt láttunk, egy pillanatra magára hagyja a kiszemelt öltözéket. A szomszéd szobában kávét főz nekünk.

– Mejra Mama vagyok – mutatkozik be. – Minden csütörtökön eljövök. Segítek Ewa doktornak, vigasztalom a családokat… … …

Jegyzetek

* Tadeusz Mazowiecki–Wojciech Tochman: Order uczuć pierwszej klasy, Magazyn [a Gazeta Wyborcza melléklete], 15. szám (475), 2002. április 11.

1 1981. december 13-án a Wojciech Jaruzelski tábornok által vezetett Államtanács hadiállapotot rendelt el Lengyelországban, amivel a demokratikus értékekért küzdő Szolidaritás mozgalmat és a széles társadalmi ellenállást igyekeztek elfojtani. [A fordító megjegyzése.]

Tartalom

Fagy

Ruhadarabok

Kromoszómák

Özvegy

Külváros

Sziklák

Hercegovina hegyei

Emlékmű

Visszatérés

Ewa Mejra házában

Föld

Emlékezet

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2026.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő Tóth-Czifra Júlia
Olvasószerkesztő Torma Mária
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Kalligram e-könyvek

ISBN 978 963 468 621 7

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Source Sans Pro – SIL OFL