Írta: Szaszkó Gabriella

A mű címe: Végtelen

Szerkesztő: Ohnmacht Magdolna

Nyelvi korrektor: Horváth Anikó, Dr. Vajnainé Polyák Adrienn

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Szaszkó Gabriella

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Nádházi Nikolett

A műben szereplő idézeteket fordította: Mesterházi Mónika

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 316 2 (epub), kiadói kód: MX-1676e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Mindenkinek, aki pszichés betegségekkel él,
és valaha is szégyellnie kellett magát miatta.
Tartsatok ki, értékesek vagytok!

I. rész

Bent

„Mindannyian áldozatok áldozatai vagyunk. Meddig akarsz visszamenni, hogy megtaláld a forrást? Jobb, ha önmagaddal kezded.”

(Edith Eva Eger: Az ajándék)

Első fejezet

Alany: 16 578.

Élesen villog a falamat betöltő képernyőn a szám. Én csak ülök, és simogatom a hófehér kanapé bársonyos felületét, és igyekszem lehorgonyozni magam, lefoglalni az érzékeimet, de a szorongás újra torkon ragad. Fel akarok kelni, menekülni valahová ez elől.

Kapcsolódás folyamatban.

Egy hete küldték az értesítést, hogy kiválasztottak a tesztalanyok közé. Azóta nem alszom jól, folyamatosan lejátszom fejben, mi fog történni a beszélgetés során. Hosszas forgolódás után úgy döntöttem, hogy utánaolvasok ennek a borzalomnak az interneten, de az információmennyiség végtelennek tűnt. Egymásnak ellentmondó adatokkal bombáztak, amitől csak még idegesebb lettem.

– Mr. Daniel Pollack – jelenik meg a képernyőn egy gyönyörűen fésült nő. Fején ezüst headsetet visel kiegészítőként, ami kontrasztban van fekete hajával. – Üdvözletem, dr. Victoria Schwarz vagyok. Hogy érzi magát?

– Mondja meg ön! – emelem fel a bal kezemet. A csuklómban egy apró chip bújik meg, ahogy szinte minden egyes emberi lényében az országban, akik benne vannak az országos nyilvántartásban, és nem chipellenesek.

– Sejtettem, hogy egy kicsit frusztrált lesz ma reggel. Ez az állapotából kiindulva természetes. De bízom benne, hogy egy kis kötetlen beszélgetés segít lebontani a falat kettőnk között, hiszen hosszú útra fogunk indulni együtt – mosolyodik el feszesen. Álkedvesség sugárzik a széles képernyőről.

– Üzenetben jeleztem, hogy nem szeretnék részt venni a tesztelésben, de semmilyen választ nem kaptam – kezdek bele, de dr. Schwarz felemeli a kezét.

– A mai napon csupán kötetlen ismerkedésről van szó. Beszélgessünk! Megengedi, hogy Danielnek szólítsam?

Beszívom az alsó ajkam, és azt kívánom, bár hoztam volna egy bögre teát. Több évtizednyi terápiás tapasztalattal a hátam mögött tudom, hogy a tea mögött el lehet rejtőzni. A nő természetesen tud rólam mindent. Kiolvasta a chipemből, a neuronhálózatomból; valószínűleg sok száz mentális beteget ismer, nagyon jól tudja, hogyan kell a félénk, remegő kutyákkal bánni.

Nem várja meg a válaszomat, valószínűleg beleegyezésnek veszi, hogy hátradőlök a kanapén.

– Szóval, Daniel. Nincs is nagyobb megtiszteltetés, mint hogy megismerhetem. Egyetlen pszichiáter sem kívánhat magának izgalmasabb alanyt.

Összefonom a karom magam előtt, bár tudom, hogy olvas a testbeszédemből. Hat éve hagytam fel a terápiával. Talán épp akkor, amikor a legnagyobb szükségem lett volna rá. A terapeuták nem hozhattak gyógyírt a fájdalmamra, csak elhitették velem, hogy ez lehetséges.

Továbbra sem szólok. A félénk kutya most úgy döntött, ellenáll a finom falatnak, az érdeklődés látszatának. Persze, Daniel Pollack érdekes. Excsodagyerek. Őstehetség. Emellett lelki roncs. Az a típus, akinek szeretnék laboratóriumban vizsgálgatni az agyát a halála után, hogy ízeire szedjék.

– Nagyon szeretném, ha egy kicsit mesélne magáról! – köszörüli meg a torkát Victoria. Ez az első emberi megnyilvánulása. De persze félelem, idegesség nem cseng benne, ő azt már levetkőzte magáról. Biztos hatékony volt a saját terápiája. – A munkásságát természetesen ismerem. Ma reggel meghallgattam pár darabját, elképesztő.

Visszatartom a levegőt, kiszárad tőle a torkom. Nem bírom a hízelgést. Nem túl szimpatikus húzás a pszichiátertől a piti dicséret.

– Örömmel hallom – mondom, hogy ne tűnjek menthetetlenül bunkónak.

– Honnan eredezteti a szorongását?

Ránézek a kivetített órára a képernyő felett, de ezúttal az időhúzás sem menthet meg. Nincs időkorlát, dr. Schwarz képes lenne az egész napját nekem szentelni.

Belekezdek, mintha csak egy betanult szöveget mondanék.

– 2012-ben születtem, hétéves voltam az első nagy járvány idején. Nem voltam túl erős gyerek, anyám ezért teljesen átállt a magánoktatásra, a Juilliardig nem is jártam igazi iskolába. Ez elég alap az agorafóbiához, nem?

Persze, hogy az utolsó kérdésemmel elárultam magam. Bizonyára esik szó agorafóbiáról az aktáimban, de leginkább a kényszer, a szorongás és a depresszió szerepelhet ott.

– Mióta küzd komolyabban agorafóbiás tünetekkel?

Bele a közepébe. Azonnal arra terel, amerre semmiképp sem akarok menni.

– Nem mondanám, hogy küzdök az agorafóbiás tünetekkel – hajolok előre. – Teljesen jól megvagyok, ha épp nem hívnak fel random pszichiáterek a reggeli próbám előtt.

– Akkor máshogy fogalmazok: mióta nem ment ki a házból, Mr. Pollack?

Felnézek a csillagledes plafonra. Persze, ez is olyan információ, amihez könnyen hozzá lehet férni. Csak annak kell utánanézni, mikor adtam utoljára élő interjút, esetleg mikor koncerteztem élőben.

– Nem kell szégyellnie! A járványok következtében az agorafóbia, mondhatni, az új norma lett az évek során. Főleg, hogy ön átélte mind a hármat. Nagyon nagy teher ez az érzékeny művészeknek. Főleg, ha a traumákat is nézzük.

– Csak azt nem értem, miért kérdezget, ha tud rólam mindent – horkanok fel. Természetes, hogy az egészségügyi adataim között szerepelnek az életem mérföldkövei.

– Egyáltalán nem tudok önről mindent, Mr. Pollack. Csak nyers adatok vannak előttem, amikből nem lehet felépíteni egy embert.

– De azt tudja, hogy mióta nem mentem ki a házból – köszörülöm meg a torkomat. – Vagy tévedek? Egyáltalán nem gondolom, hogy nem készült fel rendesen erre a „kötetlen beszélgetésre”.

– Rendben. Akkor közelítsük meg másként: mondom az információkat, ön pedig megcáfolhatja azokat, ha valamiben tévedek.

A szívem kihagy egy ütemet, fészkelődni kezdek. Ideges leszek, ha nem tudok mindent kontroll alatt tartani a testemben.

– Feltételezem, hogy van egy nagy adag feldolgozatlan gyásza, hiszen körülbelül hat éve nem mozdult ki a házából az Ontario-tó mellől. Ez az időpont egybeesik a felesége halálával. – A számba harapok. Nem akarom hallani ezt a nyers elemzést. – A haláleset óta lényegében száműzetésbe vonult, nem ad koncerteket, pedig sejtésem szerint sok a felkérése. Albumai viszont jelennek meg, tehát komponál.

Felhorkanok. Becca halála után egy évig alig zongoráztam, de ebbe az időszakba most végképp nem akarok belemerülni. Aztán a zongorám volt és maradt az egyetlen társam az életemben. Sokszor napi tíz órát is képes voltam játszani.

– Csodásak az alkotásai.

– Tényleg nem kell a felesleges dicséret – teszem hozzá. – Ennek a zongorához semmi köze.

– Nem lenne köze hozzá? Vagy esetleg csak a zongorán keresztül képes érzelmeket kifejezni mostanság, Mr. Pollack?

– Ez a kötetlen beszélgetés? – csattanok fel. – Már bocsánat, de bele sem egyeztem még ebbe a terápiának mondott valamibe. És ha már itt tartunk: nem is akarok belemenni. Az elmúlt években sikerült egy törékeny egyensúlyt létrehoznom a lelki egészségemben. Nem szándékozom ezen változtatni.

– Egyensúlyt? Azzal, hogy ki sem lép a házból?

– Higgye el nekem, elég nagy ez a ház ahhoz, hogy tökéletesen meglegyek benne. A huszonegyedik században egyébként is úgy tűnik, ez a legbiztonságosabb formája az életnek.

Dr. Schwarz hümmögni kezd, sejtésem szerint azon gondolkodik, tovább ostromoljon-e. Nem tudja pontosan, mivel érhet célt nálam.

– Sokkal nagyobb potenciál rejlik magában, Mr. Pollack. Arénákat tölthetne meg a rajongóival, negyvenhárom évesen még ön előtt áll az egész élet. Nem szeretne a fia életében jobban részt venni?

Aaron említésétől összeszorul a torkom.

– Látja, azt sem tudom kiolvasni az aktájából, hogy milyen a kapcsolata a fiával. De sejtem, hogy szeretne még megjelenni a fia diplomaosztóján, esküvőjén. És nem a feldolgozatlan gyászával élni egész életében, mindent csak a zongorájával megosztani.

Tátva marad a szám dr. Schwarz szavai hallatán. Minden egyes mondat belém hasít, szinte ráz a hideg.

– Ennek ellenére sem szeretnék részt venni ebben. Valahogy nem vonz a gondolata annak, hogy bedrogozzanak.

Dr. Scwarz megigazítja a headsetjét, úgy tűnik, elégedett.

– Mit tud az IV-INF kezelésről?

Kicsit ellazulok, hogy végre nem az én életemről beszélünk.

– Hogy méregdrága, és a legtöbb embernek elérhetetlen. Emellett, hogy konfliktusok ezreit indította el. Igyekszem tartózkodni a túlzott hírfogyasztástól, de azt hiszem, erről mindenki tud.

– És önnek mi a véleménye?

– Őszintén? Nem igazán gondolkoztam el rajta.

– Nem tölti el nyugalommal az öröklét gondolata?

Halkan felnevetek. Témáról témára ugrálunk, de valahogy egyik sem való két olyan ember közé, akik még sosem beszéltek egymással.

– Azt hiszem, az öröklét csak még több problémát szülne bennem.

Victoria, úgy tűnik, nem erre a válaszra számított, kissé elkerekedik a szeme.

– Túl keveset tudunk róla még az IV-INF-fel együtt is – kezdek bele. – Nem tudhatom, hol van most a feleségem. Nem tudhatom, hogy a következő életemben találkozom-e a számomra fontos emberekkel. És abban sem lehetek biztos, hogy a képességeimet átvihetem-e a következő életembe.

– Érdekes – emeli a szájához a kezét a pszichiáter. – Önhöz hasonló zsenivel még nem dolgoztam együtt, de az aggodalom természetesen jogos. Ezekről a dolgokról még tényleg nem tudunk semmit. Az IV-INF-et csupán három éve fedezték fel, és a kutatások akár évtizedekig is eltarthatnak. De egy teljesen új utat fognak nyitni az emberiség történetében, hiszen megvan a válasz a lét legnagyobb kérdésére: immár tudjuk, mi van a halál után.

Felsóhajtok. Nem akarom végighallgatni a propagandaszöveget. A házam információs falából valósággal dől a PRO-INF és CON-INF csata. Olyan éles viták, amelyek miatt az elmúlt három évben ténylegesen emberek haltak meg. Úgy fest, nem mindenkit elégített ki a válasz, hogy mi lesz velünk a halál után.

– A kérdésem még mindig az, hogy mondhatok-e nemet erre az óriási lehetőségre. – Alig tudom leplezni a hangomban a gúnyt.

– Természetesen, de közölni szeretném, hogy még nem találkoztunk olyan alannyal, aki visszautasította volna. Hiszen teljesen ingyenesen kínálunk valamit, ami eddig tényleg csak pár kivételes embernek volt elérhető.

Hátradöntöm a fejem a kanapén.

– Megengedi, hogy mondjak róla pár szót? Utána mindenképp adnék néhány nap gondolkodási időt.

Bólintok, de csak azért, mert úgy érzem, így hamarabb szabadulok tőle.

– Eddig az IV-INF tényleg csak a kiváltságosoknak volt elérhető, azelőtt pedig kizárólag az önkéntes tesztalanyoknak. Most viszont úgy gondoltuk, hogy ideje a terápiás alkalmazási lehetőségeit is feltérképeznünk. A terápiás alkalmak során végig ön mellett maradnék, a látogatások után pedig mindig megbeszélnénk, hogy a mostani életének mely aspektusát tudja párhuzamba állítani valamivel az előző életében. Az a hipotézisünk ugyanis, hogy számos traumánk nem ebből az életből származik. Szeretném, ha meghallgatna egy rövid videót erről a beszélgetésünk után. Bevallom, hatalmas reményeket fűzök ahhoz, hogy képesek leszünk együtt feldolgozni a régmúlt traumáit, amik aztán segíthetnek önnek kiteljesedni.

Igyekszem nem forgatni a szemem. Ezek szerint az előző élet lett az új gyerekkor, amiben kereshetjük az elcseszettség kulcsát. Érdekes megközelítés.

– Továbbra is úgy gondolom, hogy vissza kell utasítanom. Az utóbbi évek alatt elegem lett abból, hogy magamon dolgozzak.

– A puszta kíváncsiság nem elég? – kérdezi dr. Schwarz. – Nem érdeklődik az előző életei iránt?

– Bevallom, eddig még nem gondoltam erre lehetőségként.

Azt szintén nem mondom el, hogy inkább rettegéssel tölt el a módszerrel járó kontrollvesztés, hogy valami különleges összetételű infúzió olyan transzba hoz, ami visszarepíthet az előző életeimbe.

– Nagyon kérem, hogy gondolja át! Hagyom, hogy mérlegelje a lehetőséget. Kérem, hallgassa meg az ismertetővideót, olvassa el a mellékleteket, ahol minden lehetséges mellékhatást, kockázatot megismerhet. Várom a válaszát a napokban. Bízom benne, hogy szeretne együtt dolgozni velem. Szerintem hihetetlen utazásra indulhatnánk. Nem mindennapi dolog betekintést nyerni egy versenyzongorista előző életeibe.

Egyértelmű, hogy dr. Schwarz sokkal izgatottabb nálam. Daniel Alexander Pollack előző életeinek feltárása akár élete legnagyobb kitörési lehetősége is lehetne. Azt hiszem, meg kell fosztanom őt ettől a hihetetlen örömtől.

Victoria szerencsére pár percen belül eltűnik a képernyőmről, amitől úgy érzem, mintha minden izmom elernyedne. Persze a képernyőn azonnal megjelenik az ígért videó, ezért egyáltalán nem vagyok biztos abban, hogy a pszichiáternő nem figyeli-e még a reakciómat. A falamat betöltő képernyőn egy férfi jelenik meg laza kék kötött pulóverben, jól fésült hajjal. A háttérben halk zene szól.

– Szép jó reggelt kívánunk, Mr. Pollack! Egyben gratulálunk, hogy bekerült a programunkba. Az Egyesült Államok teljes chippel rendelkező lakásságból összesen százezer személyt választottunk ki arra, hogy kipróbáljuk a különleges IV-INF módszer terápiás alkalmazását. Ez az IV-INF első ilyen mértékű tesztelése, amin évek óta dolgozunk. Úgy gondoljuk, hogy a tervezetten egy évig tartó terápia és a még egy évig tartó utánkövetés olyan kérdésekre adhat választ az emberiségnek, amelyeknek a megválaszolásáról eddig álmodni sem mertünk. Most leginkább a pszichiátriai alkalmazásra koncentrálunk, hiszen ez a mai napig az orvostudomány legnagyobb kihívását jelenti.

A férfi mögött kivetítő jelenik meg. Képek villannak fel a múltból.

– A huszonegyedik században a három világjárvány az orvostudomány ugrásszerű fejlődését kényszerítette ki. Ennek, talán mondhatjuk, a legérdekesebb hozadéka maga az IV-INF, amely bebizonyította a lélek örökké tartó létét és az úgynevezett „lélekvándorlást”. Eddig az IV-INF nem volt elérhető az emberek többségének, de a mostani kutatásunkkal, úgy hisszük, igazolhatjuk a módszer gyakorlati hasznát és biztonságos voltát, megteremtve ezzel a lehetőséget mindenki számára. Úgy gondoljuk, a traumák javát az előző életeinkből hozzuk magunkkal, és ezek feldolgozása lehetséges lehet, ha megismerjük, mi is történt velünk a régmúltban. Természetesen mindehhez terápiás segítséget nyújtunk. Az ülések heti kétszer körülbelül egy-egy órát vesznek igénybe, és mindegyik után egy órás feldolgozóülés következik. A pszichiáterek természetesen bármikor elérhetőek ezen időszakon kívül is, ha valamilyen gondja adódna.

Diagramok tűnnek fel, amelyek részletesen ábrázolják, hogyan választották ki az embereket.

– Az alanyok kiválasztásánál alapvető szempont volt, hogy fizikailag teljesen egészségesek legyenek, huszonöt és ötvenöt év közöttiek, emellett ügyeltünk arra is, hogy minden rassz, szexuális orientáció és nem szerepeljen a válogatásban, hiszen ez izgalmas plusz eredményeket hozhat a kutatás során. És természetesen csakis olyanokat választottunk, akiknek igazoltan megjelent valamilyen mentális problémájuk. További információkat olvashat mellékelt prospektusunkban. Postán már megérkezett a kezdőcsomagja is, amelyből még többet tudhat meg a továbbiakról. Szép napot és jó utat kívánunk önnek, Daniel!

A képernyő elsötétül, és én egyedül maradok a hangszigetelt szobában. Csak a gondolataim zúgnak szüntelen a csendben.

Második fejezet

Hallgatom a csendet, ahogy elsötétül a monitor. Újra érzek éhséget, hogy pontot tettem ennek az őrültségnek a végére. A csukott szoba felé pillantok, a régi hálószobám fehérre mázolt ajtajára. Hat éve nem aludtam ott. Becca halála óta beszereztem a lehető legjobb kihúzható kanapét, és a zongoraszobában alszom.

A házunk legfelső szintjét hangszigeteltre alakítottuk. A zongora köré terveztük az egészet. A beépített üvegházas teraszhoz Becca ragaszkodott a tökéletes akusztikájú, óriási helyiség másik végén. Egy hatalmas üres tér, aminek a másik végébe egy kanapét tettem könyvespolccal és a falat elfoglaló tévével.

Felsóhajtva kelek fel, és végigsimítok a hangversenyzongorán. Az óriási üvegablakok mellett is majdnem alkonyati sötétség honol a helyiségben. Az őszi hideg véglegesen elérte az Ontario-tó partját, hogy aztán féléves fagyba és sötétségbe húzzon bennünket. Az előrejelzések képtelenül hideg telet ígérnek, amit az eső és a szél megerősít odakint.

Zúg a fejem a pszichiáter szavaitól, miközben összeszedem a hatalmas köteg papírt a zongora tetejéről. Nem olvastam végig a leírást, nem is akartam belemenni a mellékhatásokba vagy a terápia részleteibe. Ahogy megkaptam a behívót, azonnal elhatároztam, hogy nem akarok részt venni benne.

A zárt ajtóra pillantok. Minden reggel be szoktam menni, kinyitom az ablakot, hogy beengedjem a tó szelét, mintha így Becca lelke vehetne egy friss lélegzetet. Hat éve nem hagyom már, hogy az állottság megülje a szellemszobát.

Kiveszem a szoba kulcsát a zsebemből, könnyen siklik a zárba. A széles hálóban sosem húzom be a függönyöket. Középen hófehér, virágmintás ágyterítővel letakart ágy helyezkedik el. Lassan nyitom ki az erkélyajtót, hogy beengedjem a friss, esőillatú levegőt.

Idebent nem ér el a pánik a kinti hideg illatától sem. Behunyom a szemem, és úgy érzem, mintha odakint lennék a felhők alatt. Hagyom, hogy átfújjon rajtam az egyre jegesedő szél. Hat év alatt már elengedtem a vágyódást. Tisztában vagyok a képességeimmel, az erőmmel, és a ház elhagyása nem tartozik ezek közé. Száműztem magam az óriási ház négy fala közé. Elhittem a hazugságot, hogy nem vágyom többre. Hogy is érdekelhetnének az előző életeim, ha a mostanit sem vagyok képes élni?

A homlokomat dörzsölve húzom be az ablakot, bár tudom, hogy a kétperces szellőztetéssel sehová se jutottam, de a napi rituálémat nem boríthatja fel teljesen egy ismeretlen pszichiáter. Megmarkolom a paksamétát, hogy a legalsó emeleten lefőzzem magamnak a reggeli teámat.

Az első lépcsőfordulón megállapítom, hogy Aaron két ajtaja zárva van. Felsóhajtok. Csak reménykedni tudok benne, hogy az online óráin ül a dolgozószobának átalakított vendégszobában. Úgy döntök, nem ellenőrzöm, főleg azért nem, mert semmi energiám nincs egy óriási veszekedéshez. Belefáradtam az évek óta tartó vitáinkba. Örülök, hogy Victoria Schwarz nem feszegette a kapcsolatunkat. Azt még talán az én aktáimból se lehet kiolvasni, hogy a lehető legszarabb apa vagyok, és a tizenhét éves fiam ki nem állhat.

Végigsimítok a lépcsőkorláton, és hirtelen fellángol bennem a prospektus iránti düh. A külvilág a huszonegyedik században csak büntette az embert. Összeomlástól ugrottunk összeomlásig, ami szó szerint több millió ember életét követelte. Elfogadtam, hogy az életem egyetlen házra szűkült az Ontario-tó partján. Magamat zártam börtönbe, hogy csak a zenének éljek. Magányos szigetet alakítottam ki az őrült világban. A ház lehetetlen Noé-bárka lett, ahol a fiammal magányosan lebegtünk a végtelen tengeren.

Ugyan kizártam a zárkából ezzel az élet örömeit is, feladtam mindent a nyugalomért és a biztonságért, de nem kockáztathattam a megmaradt lelki egészségemet az őrülten tomboló világban. Még ha a saját fiam gyűlölt is emiatt.

Száműzni akarom a kukába az előző életeim lehetőségét is, mielőtt még ráronthatna a valóság a biztonságos tagadásra. Leginkább a végtelenségig aludnék a fenti szobában, hagynám, hogy elhaladjanak felettem az egyforma napok.

A konyha bejáratában furcsa illat csap meg. A pörkölődő pillecukor aromája halvány rózsaillattal keveredik. Az illathoz egy hosszú, derékig érő hajzuhatag látványa társul.

Egy ismeretlen lány ül a konyhapulton.

Egy gyönyörű, ismeretlen lány ül a konyhapulton, pillecukros kakaót szürcsöl. Felpillant és rám mosolyog, csillogó kék szeme még lenge trikójánál is zavarba ejtőbb.

– Mr. Pollack – nyújtja felém a kezét hihetetlen lelkesedéssel. Mondhatni, teljesen egzotikus látvány a konyhában egy nőnemű lény. Egyedül a takarítónő szokott erre járni hetente egyszer, de a hatvanas Mrs. Brown nem árasztja el rózsaillattal a helyiséget. – Hazel vagyok. Hazel Hill – nevet fel. – Aaron barátja.

Összehúzom a szemöldököm. A prospektusos mappát még mindig a kezemben szorongatom. Az agyam, mintha nem akarná összekapcsolni a dolgokat. Megrázom a fejem, és úgy fest, azonnal átcsúszom az idegesítő apa szerepébe.

– Te itt aludtál?

Hazel ártatlanul a szájába harap, haja kissé elfátyolozza az arcát.

– Aaron nem is mondta? – kérdezi, ahogy újra belekortyol a kakaóba. Fogalmam sincs, honnan szerzett ilyesmit. A cukorfogyasztás korlátozva van ebben a házban.

– Nem mondta – dőlök neki a pultnak. Képtelennek tartom ezt a beszélgetést. Az én tizenhét éves fiam nem az a típus, aki lányokat hoz haza magával. Aaron az interneten élte az utóbbi pár évét, ahogy a vele egykorú fiatalok java.

– Remélem, nem baj. Délben lesz óránk, és közelebb van innen a suli – mondja ezt a lány olyan természetességgel, mintha minden tizenhét éves ezt csinálná.

– A szüleid tudják, hogy itt vagy?

– Ó, persze – legyint egyet Hazel. – Őket nem zavarja az ilyesmi, nagyon lazák.

Lazák. Én viszont abszolút nem vagyok egy laza szülő. Bár egyébként is úgy érzem, csak játszom a szülőséget.

– Nagyon örülök, hogy találkoztunk. Mindenki tudja a suliban, hogy ki Aaron apukája – mosolyog még szélesebben a lány, és leteszi maga mellé a bögrét. Fesztelenül ücsörög a pulton, ami egyébként szintén nem megengedett ebben a házban. Zavarba ejt, hogy nincs rajta melltartó. – Nagyon sokaknak a példaképe, ahogy nekem is.

Ez a hátulütője annak, hogy a fiam zenetagozatos suliba jár. Ha egyszerű, normális középiskolát választottam volna neki, akkor az osztálytársainak fogalma sem lenne arról, ki vagyok. A versenyzongoristák annyira nem menők az átlagos tinédzserek körében.

Fogalmam sincs, hogy mit is válaszoljak ennek a láthatóan magabiztos tizenévesnek, aki a konyhapultomra került. Csak magamban fontolgatom, mit is fogok mondani a fiamnak, ha a szemem elé kerül.

– Kedves tőled – sóhajtom. – De hol van Aaron?

– Zuhanyozik. Még van egy óránk a suliig, én is mindjárt felöltözöm – feleli, és lehuppan a pultról. Olyan otthonosan mozog a konyhámban, mintha nem először lenne itt. Elgondolkozom rajta, hogy lehet, így is van. – Ki fogja próbálni?

Hirtelen nem értem, mire céloz. Kérdőn nézek rá.

– IV-INF mappa – bök felé. – Mindenhol a programról beszélnek.

– Nem hinném, hogy kipróbálom – köszörülöm meg a torkom.

Hazel hümmög, miközben elmossa a bögrét. Igazi balerina-alkata van, ami meg sem lep, hiszen Aaron iskolájába táncosok is járnak. Gyanítom, hogy ők a legnépszerűbbek a fiúk körében.

– Nem főz teát? – biccent a vízforralóm felé. Újfent összezavar. Mintha nem aznap találkoznánk először a konyhámban, mintha minden reggel elbeszélgetnénk. Valószínűleg észreveszi a kérdő arckifejezésemet, hiszen egy tizenhét éves magabiztosságával nevet fel. – Aaron mondta, hogy minden reggel teázni szokott, és hogy fura, hogy ma reggel még nem jött le.

– Megbeszélésem volt – felelem, mintha magyarázattal kellene szolgálnom. Szinte el is feledkeztem róla, hogy a tea miatt jöttem le most is.

Hazel némán benyomja a vízforralót. Elgondolkozom, mikor is volt utoljára fiatal nő a közvetlen közelemben. Mivel hat éve nem megyek ki a házból, szinte teljesen elszoktam az emberek látványától. A takarítónőmet, néha a futárokat és a fiamat látom sűrűbben. Jár hozzám fodrász, masszőr, ritkán orvos is, ha a reggeli ellenőrzés során valami furcsán alakul. A világjárványok után csökkentettem a személyes érintkezést az emberekkel, az agorafóbia pedig végképp nem segített ezen.

– IV-INF megbeszélés? – ránt ki a gondolataimból Hazel. – A nővéremet is beválogatták tesztelni. Nagyon örült neki. – Egyetlen könnyed ugrással ül vissza a konyhapultra, levesz maga mellől egy sima fehér bögrét, leszedi a teafüves fémdoboz tetejét, és mélyen beleszagol. – Ez valami isteni! Egyébként is minden csodás ebben a házban, Mr. Pollack.

Sokként ér ez a csacsogós lány a konyhában. Érzem, ahogy megremeg a gyomrom. Emlékeztetem magam, hogy utólag ellenőriznem kell, milyen magasra szökött a vérnyomásom és a pulzusom az interakcióim során.

Lazán próbálok a hajamba túrni. Nem szokhattam el ennyire az értelmes emberi beszélgetésektől.

– És te mit gondolsz? – bökök a mappám felé, és leteszem a pultra, mert már ráizzadt a kezem. Eddig mintha a papírokkal ékeltem volna határt kettőnk közé.

Hazel könnyedén elkezdi csinálni a teámat, a haldokló őszi napfény egy pillanatra végigsimítja barna haját. Nem kérdezi meg, hogy szeretem, és én sem szólok bele a ténykedésébe.

– Érdekes kérdés. Néha azt gondolom, hogy irtó menő dolog, meg hatalmas cucc, hogy már tudjuk, mi lesz velünk. De mintha mindenki egymásnak ugrana a témától. Beszéltünk erről a suliban, hogy régen a járványoknál is ezt csinálták, egymásnak estek az emberek, belementek mindenféle összeesküvés-elméletbe. Talán az embereknek minden újhoz hozzá kell szokni. Nehéz együtt élni azzal, hogy tudjuk, mi lesz a halál után – von vállat. – Meg ott van a csomó öngyilkosság. A suliban is öt gyerek lett öngyilkos a nyáron, mert nem sikerült nekik bejutniuk valamilyen nevesebb művészsuliba. Ha valami nem sikerül, újra lehet kezdeni a pályát, mint egy számítógépes játékban. Csak most itt mindenki végtelen számú élettel rendelkezik. Hátha a következő helyen szebb meg jobb lesz az ember, hátha gazdagabb családba születik. De nem tudom, én nem hinném, hogy ennek van bármi értelme. Minden életben lesz nehézség, és ha folyamatosan újrakezdünk, nem tanulunk semmit.

Összefonom a karom magam előtt, ahogy elmerülök a gondolataimban. Talán Aaron ez alkalommal valamit jól csinál, és egy ritka kincset hozott az otthonunkba?

– Akkor szerinted sem kellene belevágnom? – kérdezem ettől az ismeretlen lánytól, mintha barátok lennénk.

– Nem azt mondom, szerintem fullosan izgi. Csak a helyén kell kezelni. Engem nagyon érdekelne, ki voltam előző életemben – kuncog fel.

Megüli a csend a konyhát, csak a vízforraló halk duruzsolása marad. Már rég éreztem azt, hogy megtölteném dallammal a lágy őszi napot, de valahogy a fiatal lány vonásaihoz illene a puha zongoraszó.

Hazel leönti a forró vízzel a teafüvet. Nem tesz bele cukrot, semmivel sem ízesíti, hagyja állni a zöldteát, így az illata megtölti a konyha hűvösét, a gőz könnyedén száll fel a levegőbe. Én meg úgy érzem, még sincs kedvem számon kérni a fiamat, mielőtt elmenne az iskolába. Már így is túltelített érzelmileg ez a délelőtt.

– Köszönöm – veszem el Hazeltől a teát.

Nem mondok semmit, lazán intek neki. Elszoktam már a magyarázatoktól. Attól, hogy elgondolkozzam azon, mit gondolnak rólam mások, de mintha Hazel sem igényelné, hogy tovább csevegjünk.

Forró teával a kezemben menekülök fel az emeletre, és fehér fotelemben ülve nézem a tökéletes zongorát, ahogy megcsillan rajta a napfény.

Gyáván bújok meg odafenn. Megvárom, amíg a kamasz fiam és a feltételezett barátnője elmennek az iskolába, mielőtt akcióba lépnék. Fülelve lépkedek le a lépcsőn. Aaron ajtaja előtt tétovázom, végigsimítok a sima fafelületen.

Azt számolgatom, hogy mikor léphettem be utoljára a szobájába. Fájdalmasan vallom be magamnak, hogy idén talán még nem is voltam odabent. A takarítónőnk elrendezi a dolgait, a veszekedéseinket a konyhára korlátozom.

Homlokomat a hideg fának döntöm. A gyomrom összeszorul, ahogy Beccára gondolok. Aaron lakrészéhez tulajdonképpen három helyiség tartozik. Egy fürdő, egy háló és egy zeneszoba, amit szintén hangszigeteltettünk. Megrázom a fejem, és inkább elfordítom az ajtógombot.

Végignézek Aaron ismerős, mégis újnak tűnő szobáján. Az utóbbi időben igyekeztem tudomást sem venni arról, hogy tinédzser lett. Tini, akinek saját élete van, aminek a java részéről, úgy fest, semmit sem tudok.

Az ágy vetetlenül áll a szoba közepén, előtte egy nagy halom ruha a szőnyegen. A kupac közepén egy bordó melltartó. A számba harapok. Aaron ennyire nem számított arra, hogy valaha is képes leszek belépni a szentélyébe.

Leülök az ágyára, és mélyen felsóhajtok. Érzékelem a ház ürességét, a kamaszszoba rendetlenségét: a bordó melltartó látványát meg a hatalmas tévét és szétdobált jegyzeteket. Fura, először meghatározhatatlan érzés szökik a gyomromba. Ahogy végigsimítok a könyvespolcon, és meglátom a rengeteg kacatot, ráébredek, mi is ez.

Féltékenység. Pangó, fájdalmas féltékenység. Én eltemettem magam ebbe a kripta-villába, de Aaron most fog kiszabadulni belőle. Kitör, és elkezd élni. Joggal hagy itt engem egyedül a zongorámmal a ház toronyszobájában, és vissza se fog nézni.

Mikor fulladtam bele a saját életembe? Mikor átkoztam el saját magam? Újra a papírokra gondolok, amik a válaszok szirénénekével csábítanak. De mi van, ha a válaszokat nem bírom el? Talán meg kell hagynom másoknak ezt a világot, hogy ők fedezzék fel.

Átmegyek Aaron zeneszobájába, amit nem nevezhetek többé így. Elástam a saját fiam tehetségét az erőlködésemmel. A megmaradt kapcsolatunkat a zongorával romboltam szét Becca halála után.

Megdöbbenek, ahogy kinyitom a másik hangszigetelt helyiségbe nyíló ajtót. Profi kamerastúdióra bukkanok a zongorája mellett, egyenesen szemben a kanapéval. Mikrofonok, erősítés, két monitor.

Benyomom a gépet, de természetesen jelszóval védett. Az biztos, hogy irtó drága holmik vannak itt, amiket nem vehetett meg a zsebpénzéből.

Mintha évekig hanyagoltam volna az apaságomat. Kellemetlen gombócként ült a gyomromban a felelősség, amit most már nem hagyhatok figyelmen kívül. Aaronnak barátnője van, és halványlila gőzöm sincs, mit művel az interneten. Hirtelen aggódni kezdek, hogy pornófelvételeket csinál Hazellel, és abból van ennyi pénze.

Előszedem a mobilomat. Gyorsan beírom a keresőbe az Aaron Pollack nevet. Bár ha pornóban utazna, bizonyára nem dobná ki a normál keresőmotor.

Lerogyok a kanapéra, és fellépek a személyes közösségi oldalaimra, amiket már évek óta kerülök. Az asszisztensem foglalkozik az összes megosztással, még a videomegosztókra is ritkán nézek fel. Először sehol sem bukkanok Aaron nyomára, de a közösségi oldalak száma megugrott, miután a nagyok feldarabolódtak, úgyhogy igazából halvány fogalmam sincs, hogy az én Gamma generációs gyerekem pontosan hol is folytatja internetes élete javát.

Aztán a TikTok újrafejlesztett felületén mégis rátalálok AarPoll néven. Összerándul a gyomrom, ahogy meglátom, hogy az Aar nevet használja. Az anyja becézgette így. Mindenféle nevet kitalált, pedig az Aaronnak nem igazán van használható beceneve, de ez az én feleségemnek nem jelentett akadályt.

Csomó videót találok. Aaron főleg virtuálisvalóság-játékokat mutat be. Összefüggő mondatokban beszél, érdeklődéssel mutogat a képernyőjén. Furcsa látni, hogy a fiam ennyire közvetlenül beszélget az internet alaktalan népével, tőlem meg minden tekintetben elzárkózik.

Elveszik az idő, ahogy Aaron csillogó kék szemébe nézek. Annyit változott az elmúlt években. A videókon szinte már férfinak látom, egy ismeretlennek. Az egyik videóján ketten vannak az újonnan megismert lánnyal. HazelHoney is be van jelölve a videón. Az egyik legnépszerűbb egypercese, amin Hazel táncol a fiam zongorajátékára.

Kiráz a hideg, ahogy látom, milyen könnyedén nyomkodja a sarokban porosodó kicsi zongorája billentyűit. Annyira természetesen játszik, nem üt félre egyszer sem. Persze, valami modern, számomra ismeretlen darabot ültetett át zongorára. A videóból süt a természetes tehetsége. Aki persze még inkább megragadja a figyelmemet, az maga Hazel. Egy apró nadrágban és egy laza pulcsiban táncol. Érzi a zenét minden mozdulatában.

Hazel nevére kattintva egy teljesen új világ nyílik meg előttem. Egy YouTube oldalt és rengeteg profilt találok. Aaron barátnőjének, úgy látszik, közel egymilliós tábora van az interneten.

Könnyes szemmel ébredek rá, hogy nemcsak a múltamat nem ismerem, de a jelenemmel sem vagyok tisztában. Halvány árnyként lebegek a saját életemben.

Talán túl hosszan várok Aaronra. Türelmetlenül váltogatom a helyemet a kanapé és az ablak között. Érzem, ahogy az idegesség lassan fojtogat, hogy konfrontálódnom kell vele. Nézem odakint az esőt, próbálok elveszni benne. Néha leülök a zongorája elé, leütök néhány billentyűt, és rájövök, hogy muszáj lesz behangolni. Annak ellenére is, hogy ő csak komolytalan netes videókra pazarolja a tehetségét.

Hátradőlök a széken, neki a zongorának, a fejemben ezerszer is lejátszom, hogyan is kellene hozzá közelednem. De úgy érzem, sose értettem igazán a lelkét. A szívem újra hevesebben ver, az okosórám lazán rezegni kezd. Biofeedback, hogy vegyek mély levegőt, merüljek el magamban, mielőtt még túl késő lenne, és magával söpörne egy pánikhullám.

Játszani kezdek a zongorán. Debussyt, mert az kellően nehéz, hogy lekösse az elmémet.

– Te mi a fenét csinálsz itt?

Összerezzenek, a zongora hangja helyett feszültség tölti meg a levegőt, ahogy szembefordulok Aaronnal. Fél vállán lóg a fekete táskája. Csíkos pulcsit visel, és kőmosott farmert. Vagány srácnak néz ki első pillantásra.

– Ki engedte meg, hogy belépj a szobámba?

A torkomat szorító gombóc ellenére is szembefordulok vele a zongoraszéken.

– És azt ki engedte meg, hogy így beszélj az apáddal?

– Jaj! – horkan fel. – Hagyjuk már, Daniel! Sokkal inkább lakótársak vagyunk.

Túllépek a sértésen. Akkor szokott Danielnek hívni, ha mindenképpen fel akar húzni. Nem hagyom, hogy elterelje a beszélgetést a lényegről.

– Azt hiszem, abszolút nem tartunk ott, hogy lányok aludjanak nálad. A szülei egyáltalán tudnak róla?

– Á, szóval Hazelen akadtál ki annyira, hogy begyere a szobámba!

– Hazelen. És ezen az egészen – mutatok a kamerákra. – Honnan van ezekre pénzed? Miért nem tudok én erről semmit?

Aaron ledobja a kanapéra a táskáját, aztán a karját összefonva leül. Ezt egész jó jelnek veszem.

– Talán mert a saját kis világodban élsz – vonja meg a vállát.

És ebben annyira fájdalmasan igaza van, hogy hirtelen azt se tudom, mit mondjak. Iszonyatos, hogy a gyerekeink látnak bennünket a legjobban. Egy tinédzser mellett lehetetlen tagadásban élni. Nem szabad támadnom. Ha támadok, kicsúszik a kezem közül.

– Hazel szülei tudnak erről valamit? – kérdezem újra.

Hátradől a fotelben, könnyedén átveti egyik lábát a másikon. Mintha lemaradtam volna arról, hogy férfi lett belőle.

– Hazelnek nincs hová mennie, azért aludt itt. Nincs a koleszban idén hely, a szülei meg messze laknak, így barátoknál van, amíg nem szerez helyet.

– Barátoknál – hümmögöm. – Én reggel úgy vettem ki, hogy többek vagytok barátoknál. Együtt jártok?

Elmosolyodik egy olyan lesajnáló, ezt én nem érthetem tinivigyorral.

– Hülyeség lenne párkapcsolatnak mondani bármit tizenhét évesen. Nem kötjük le magunkat.

– Még jobb. Akkor már nemcsak a teherbeeséstől, hanem a nemi betegségektől is félnem kell.

Megkapom a tinis szemforgatást is.

– Raktam fogamzásgátlót a gyógyszereim közé, apa – húzza meg gúnyosan a szót. – Ha már le vagyok chipelve, mint egy kutya, kihasználom az előnyeit.

– Csodás. Akkor ezt félig kipipálhatom. – Elterelem a szót a nemi életéről, úgy érzem, mára ebből pont elég volt. – Akkor magyarázd meg ezeket! – mutatok a kamerákra.

– Eladtam a gitáromat.

Összeugrik a gyomrom. Eladta a gitárját, amit az anyától kapott.

Becca is nagyon támogatta a zenei nevelését, látta, hogy született tehetség. Elképesztően játszott azon a gitáron. Talán még ügyesebben, mint a zongorán.

– Jobban érdekel a videózás, és ezek a cuccok kellettek, hogy abba az irányba menjek.

Hirtelen fogalmam sincs, mit mondjak erre. Eszembe jut, ahogy a beteg anyjának gitározott, és kiszárad a szám.

– Az enyém volt, azt csinálhattam vele, amit akartam, nem?

– De – sóhajtok fel. – De tudod, mi a véleményem. Kábé ötezerszer vesztünk már össze rajta.

– Ja, elpazarolom a tehetségemet. Tudom.

Hirtelen nem tudom, mit mondjak. Elakadtam. Eladta Becca gitárját. Nem tudok közelebb kerülni hozzá, úgy érzem, elvesztettem. Persze, csalódást okoztam ezzel Beccának.

Aaron turkálni kezd a táskájában. Azt hittem, ezzel akarja lezárni a beszélgetést, és kiadni az utamat.

– És te erről nem akartál beszélni? – dobja a dohányzóasztalra az IV-INF prospektusokat. Hirtelen fogalmam sincs, honnan szedte őket. Aztán eszembe jut, mennyire összezavart Hazel jelenléte. Furán érint a kérdés, hiszen tényleg alig beszélünk egymással mostanság. Szörnyű, de leginkább arra korlátozódnak a beszélgetéseink, hogy mit rendeljünk a heti menüből. Még az iskoláról sem nagyon kérdezem, mert az is mindig iszonyatos kudarcba fullad. Már azt is fél sikernek tartom, hogy eddig nem követelte, hogy otthagyhassa a zenesulit. Bár tudom, hogy ez a baráti körének köszönhető, nem pedig annak, hogy nem akar lázadni mindennel kapcsolatban, ami hozzám fűzheti.

– Nem akarod megcsinálni, mi?

Meglep a csalódottság a hangjában. Egyáltalán nem számítottam rá, hogy bármi is érdekelheti, ami velem történik.

– Nem látom túlzottan értelmét – hazudom, hiszen inkább a félelem tart vissza, mit is találhatok.

– Pedig full menő.

Megrázom a fejem.

– A mellékhatások se ismertek teljesen, nem lehet tudni, mibe tenyerel bele az ember az ilyesminél.

– Ja, mert ugye ezért tartunk ott, ahol – horkan fel. – Mert ennyire rettegünk mindentől.

– Azért az normális igény, hogy szeretném tudni, mit is nyomnak bele a testembe.

Aaron erre sem mond semmit. Persze, hallom a gondolatait. A huszonegyedik században az egészségünk minden fölé lett helyezve. Tesztek, oltások, applikációk, chipek. A vírusok óta a testi egészségünk közjó. Ő ebbe született bele, megszokta a reggeli teszteket, a lázmérést, hogy a telefonja mindennap felállítja az egészségprofilját. Ezért sem mondható jogosnak a kijelentésem.

– Én szeretném tudni, hol voltam előző életemben. Ennél tuti jobb helyen – suttogja halkan, és az ablak felé néz. – De tudtam, hogy te gyáva leszel hozzá.

Újra érzem, hogy a torkomat markolássza az a láthatatlan kéz. Nem akarok Aaron előtt pánikrohamot kapni.

– Nem akarok kockázatot vállalni ilyesmivel, amikor csak én vagyok neked.

Továbbra sem néz a szemembe.

– Mert így van bármi értelme az egésznek? – kapja felém hirtelen a fejét. – Most ne hazudd azt, ha bármi bajom lenne odakint, akkor ott lennél, hogy segíts – húzza el a szavakat. Egyre fogy a levegő. Nem szoktunk beszélni erről, nem beszélhetünk erről. – Hat éve nem voltál kint, apa.

Fulladok. Érzem, hogy a pulzusom őrült vágtába kezd, az okosórám rezeg a csuklómon. Nem halhatok meg itt, a fiam előtt, nem nézheti végig, ahogy összeesek.

– Eldöntöttem – súgom.

– Talán ez lenne az, ami segítene.

Felkapom a papírokat Aaron asztaláról. Komolyságot erőltetek magamra, apai tekintélyt az összeomlás helyett.

– Nincs semmi közöd ehhez – közlöm vele.

– Akkor neked se ahhoz, hogy én mit csinálok.

Ezzel lezárjuk a beszélgetést, én pedig egyenesen az elefántcsonttornyomba menekülök, hogy a kanapém biztonságában egyedül éljek túl egy pánikrohamot.

A nagy monitorra kapcsolom az okosórám légzésfigyelőjét, óriási kék számok villannak a pulzusom ütemére. Behunyom a szemem, és hagyom, hogy a meditációs női hang elfeledtesse velem ezt a beszélgetést.

Inkább meghalok, mint hogy kimenjek. Pedig odakint attól félek, hogy meghalok. Lehetetlen ellentmondás.

Hat éve a konyha mögötti terasz jelenti számomra a kapcsolatot a külvilággal. Hajnalban innen nézem sokszor a tavat. Hallom a hullámzását, néha felnézek a csillagok végtelen univerzumába, hátha ott megtalálom a létezés értelmét. A félelem értelmét.

Annyiszor akartam már szárnyalni. Átugrani a korláton, le a mélységbe, hogy ne kelljen többé félnem a haláltól. Mintha ez is csak egy kellemetlen fogorvosi beavatkozás lenne, ami csak addig tölti el rettegéssel az embert, amíg a váróban ül. De addig olyan mélységesen eszi be az ember csontjaiba magát, hogy képtelen enni és aludni. A félelem ragadós, mint a hasmenés, a savas émelygés, a kapaszkodó nélküli szédülés.

Mint az éjjeli pánikroham a vita után. Azt hittem, sikerült eltereltem a figyelmemet négyórányi lázas komponálással. A filmzeneszerzés elrepített a második világháborúba, lefoglalta minden egyes agysejtemet.

Aztán mégis izzadtságban úszva keltem fel a kanapéról. Odakint járkáltam a kétfokos hidegben, a tó felől néha erős szél támadt, ami elsodorta a felhőket az ezüstös hold elől.

Csak Aaron szavai ismétlődtek a fejemben. Ahogy kimondta, hogy nem számíthat rám. Ahogy a fejemhez vágta, hogy hat éve nem voltam kint. Sosem beszéltünk eddig erről.

A fakorlátot fogva úgy éreztem, mintha leleplezett volna. Persze, nagyon jól tudom, hogy semmi köze ennek a leleplezéshez, hiszen nyilván észrevette, hogy az anyja temetése óta nem mentem ki a házból.

Akkor adtam fel a próbálkozást. Ő meg akkor veszítette el mindkét szülőjét. Sose voltam ugyan jó apa, mindig el voltam veszve a szerepben, de Becca valamennyire elfedte a hiányosságaimat.

És most fuldokoltam a fiam szavainak súlyától. Leültem a kinti székek egyikére, a novemberi hajnal sötétje elfedte a szégyenemet, ahogy erősen a hajamba markoltam.

Mindig éreztem, hogy egyszer majd elérem a töréspontot, amikor már nem hazudhatom azt magamnak, hogy így is haladhat előre az életem.

Becca búcsúztatására gondoltam, akit az anyukája kérésére New Yorkban temettünk el a családi sírboltban. Zsibbadt voltam, remegtem, üvölteni szerettem volna, és véresre karmoltam a karomat a kabát alatt. Szerencsére összesen tizenöten voltak. Karanténszabályok voltak akkor is érvényben, a Harmadik Nagy Járvány idején. Amit Becca nem élt túl.

A fehér rózsa émelyítő illatától terhes búcsúztató után visszajöttünk az Ontario partjára Aaronnal. Visszazárkóztunk az akkor még létező karanténba. Nyáron enyhültek a szabályok, de én már nem tértem vissza az emberek közé. Képtelennek éreztem magam rá, hogy újra emberek közelében legyek. Aztán már arra is, hogy újra az utcára lépjek vagy kocsiba üljek.

Fojtogat a sírás, de már a belsőmet se érzem a hidegtől. Egyetlen pólóban kísértem a sorsot odakint. És már tudom, hogy az ugrás sem megoldás. Csak Aaront hagynám magára, hogy aztán egy újabb haszontalan életben kezdhessem újra a harcot.

Újra az IV-INF mappára gondolok, és arra, hogy meddig nyúlhat a rettegés. Meddig retteghetek annyira a haláltól, hogy meggyilkolom vele az életemet? Vajon létezik-e még visszaút a fiamhoz? És ha létezik, mi más lehetne ezen kívül?

Harmadik fejezet

Reggel nehéz fejjel kóválygok le a konyhába. Kilenckor ébredtem, miután hajnal négykor sikerült remegős álomba merülnöm. Persze, így esélyem se maradt arra, hogy kövessem a megszokott napirendemet.

Aznap már kissé kevésbé döbbent meg, hogy a feszes trikós Hazelbe ütközöm, aki törökülésben ül a konyhapulton, és épp gabonapelyhet eszik. Szürke trikóján ezüst betűs felirat: Let’s sleep under the stars. Már a látványtól kiráz a hideg: hogy viselhet trikót ezen a rettenetesen szürke reggelen.

– Nem fázol? – kérdezem azonnal, olyan természetességgel, mintha már állandó tartozéka lenne a konyhának.

Hazel megvonja a vállát, amin látszik még a nyári nap csókja. Vékony tejszíncsík a sötétebb karamellszínben.

– Főztem teát – biccent a teafőző felé. És igaza van, a szürke bögrémben még gőzölög a zöld teám, de pont iható forróságúnak tűnik.

– Honnan tudtad, hogy most jövök le?

Hazel elmosolyodik a színes gabonapehely felett. Újra elgondolkozom azon, hogy vajon bevásárolt-e magának hozzánk. Én nem engedem meg Aaronnak, hogy cukros gabonapelyhekkel tömje magát, nálunk csak sima zabpehely van friss gyümölcsökkel. Azt meg aztán végképp nem engedem meg, hogy a konyhapult közepén ülve egyen.

– Csak sejtettem, hogy kilenckor már mindenki felébred, Mr. Pollack.

Kábé ezernyi kérdésem lett volna még, ez a válasz egy cseppet sem elégített ki. De vállat vonva mentem oda a pulthoz, hogy megigyam a tökéletes hőmérsékletű teámat. Hiába a szombat reggel, a fiamat sehol se láttam a közelben. Rosszabbul érint, hogy ettől még valahol meg is könnyebbülök.

– Daniel – szólalok meg hirtelen. – Legyen Daniel, jó? Nem akarom sokkal öregebbnek érezni magam annál, amennyire már egyébként is vagyok.

Gyorsan megfordul, hogy velem szemben folytathassa az evést.

– Egyáltalán nem vagy öreg, Daniel – veszi át azonnal a megszólítást. Egyáltalán nem olyan lánynak tűnik, akit bármivel is zavarba lehetne hozni. – Hány éves vagy? Harmincnyolc?

Felhorkanok. Enyhén furán érzem magam, hogy ez a tizenhét éves lányka láthatóan bókolni akar nekem.

– Fiatal voltam, amikor megszületett Aaron, de azért nem ennyire. Negyvenhárom vagyok.

A huszonegyedik század sztenderdjei szerint borzalmasan fiatal voltam, amikor megszületett a fiam. Csak huszonhat éves. Meglehetősen éretlen.

– A negyvenhárom se sok.

– Mondod ezt te, akinek a korosztályában egy harmincéves is őskövület.

– Szerintem nem számít a kor. Főleg most már. Mind tudjuk, hogy akár évszázados tapasztalatok állhatnak mögöttünk, nem? – A mosolya annyira fiatalos, tökéletes ellentétben azzal, amit mond, őt még nem érintették meg az évszázadok.

– Az mondja még nagyon könnyen, hogy a kor nem számít, akinek nem kell hetente kétszer masszőrt hívnia, hogy fel tudjon kelni az ágyból – horkanok fel, és belekortyolok a tökéletes teába. Meglepetten konstatálom, hogy az éjjel rettegése valahogy elpárolgott. Már a levegőt sem érzem olyan hidegrázósnak.

– Hát tény, hogy ezt elrontottad, Daniel. Táncosnak kellett volna készülnöd gyerekkorod óta, és akkor nem lenne annyi gondod a hátaddal. A zongora tényleg kicsinálja – nevet fel, és hirtelen a leglehetetlenebb oldalspárgába könyököl bele, és úgy folytatja az evést.

– Régóta táncolsz?

– Én elég későn kezdtem, tizenhárom évesen kerültem profi táncosok közé.

– És ezt is akarod csinálni később?

– Jaj! – sóhajt fel, és visszahúzza a lábát, világosbarna haja árnyékot vet az arcára. – Ne menjünk bele a karriertanácsadó dologba! A suliban folyton ezzel mennek az idegeimre. Most jobban érdekel a közösségi média, mint a Bostoni Konzervatórium. Lehet, hogy inkább azonnal belevetném magam az életbe.

Hümmögök, aztán látványosan keresgélni kezdek a szekrényben a reggeli korpakeksz után. Nem tudhatom, Hazel mennyit beszélgetett rólam a fiammal. Nem is kell túl sokáig gondolkoznom.

– Mondom ezt egy Juilliard-üdvöskének.

A szekrény felé mosolygok, aztán a kekszet magamhoz véve visszafordulok hozzá.

– Nekem a Juilliard nagyon fontos volt az életemben, és az is, hogy bejussak. Igazából gyerekkoromtól kezdve.

– Gondolom. Aki a Juilliardra jár, az arra készült gyerekkorától kezdve, mint ahogy a táncosok is. Egy idő után az ember már azt se tudja, hogy kinek az álmát valósítja meg.

Karba tett kézzel dőlök hátra a konyhapultnál. Nem is emlékszem arra az időszakra, amikor nem zongoráztam. Szigorú gyerek voltam, szigorú felnőtt lettem, aki képes órákat tölteni a zongora előtt. Mindig jól tudtam, hogy a siker csak kemény munkával érhető el. Egész életemben mindig volt előre felépített tervem a sikerre, és nagyon jól tudtam, hogy a szorgos munka egyértelműen sikert szül. A betegségem viszont más: arra nem működnek a tervek. Hiába fektettem le magam elé kidolgozott terveket még régebben, sorra befuccsoltak.

Hazel látja, hogy elmerülök a gondolataimban. Eltűnődöm egy tizenhét éves szavain, akivel egy szót sem beszélünk a fiamról. Ennek ellenére sem tudom félretenni azt, hogy esetleg nem Aaron mesteri terve-e csupán ez az egész. Az apjára állította a barátnőjét, hogy megpuhítsa, hogy végre felfogja, nem kell mindenkinek egyetemre mennie. Hogy alakítsam át a sikerről alkotott fogalmamat.

– Na, és döntöttél?

Összehúzott szemmel nézek fel Hazelre, hirtelen halvány fogalmam sincs, miről beszél.

– Az IV-INF. Izgalmas dolognak tűnik. Engem már azért is érdekelne, hogy táncoltam-e előző életemben.

– És mit szeretnél?

– Azt hiszem, ha táncoltam volna előző életemben is, akkor valahogy – felnéz a plafonra – megerősítve érezném magam, hogy jó helyen vagyok. Ha meg nem, akkor érdekes lenne felfedezni egy másik utat.

Újra a teába bámulok. Eszembe jut a tegnapi veszekedésünk Aaronnal. A pánikroham. A gyávaságom. Hazel szerint utazás lenne. Utazás úgy, hogy ki se kell mozdulnom a négy fal közül.

Éjjel úgy éreztem, vagy ez, vagy a halálugrás egy másik életbe. Ahogy belegondolok abba, mit is akarok mondani ezt követően, újra a gyomromba mar az idegesség.

– Talán döntöttem.

Hazel csillogó szemmel mosolyog rám, és leteszi maga mellé az üres gabonapelyhes tálkát.

– Meggondoltad magad?

Érzem, hogy megremeg a kezem, ahogy kinézek a konyha ablakán a teraszra, onnan pedig az Ontario-tó hullámaira. Jön a tél, hosszú hónapokig nem lesz napfény. Én meg bentrekedtem a napok mókuskerekében. Semmi sem változik. Hat éve csak ugyanazokat a fákat nézem, ahogy kizöldülnek, megsárgulnak, majd megválnak a leveleiktől. Mintha én is fa lennék a mozdulatlanságban.

Egy másik életben talán szabad lehetnék.

– Azt hiszem. Belehalni talán nem fogok – rázom meg a fejem.

– Tuti nem – nevet fel Hazel. – Aki így túlélte a huszonegyedik századot eddig, az nem hal bele egy kis utazásba. Büszke vagyok rád, Daniel – kacsint felém.

Alig akarom elhinni ennek a lánynak a létezését. Egy napja tűnt fel a konyhában, és az IV-INF felé fordított. Talán az egyetlen esélyem felé, hogy újra kapcsolatot létesítsek a fiammal.

Remegek, ahogy elhagyom a konyhát meg a trikós Hazelt. Leülök a kanapéra, az egyetlen biztos szigetre a házban. Izzadó tenyérrel veszem elő a telefonomat, hogy visszakeressem dr. Schwarz telefonszámát.

Ha belefulladok is, muszáj megtennem.

Túl gyorsan történik. A telefonhívás utáni hétfőn feltűnnek dr. Schwarz emberei. Már a telefonban visszakozni akarok, későbbre halasztani az időpontot. De a pszichiáter szerint hamar el kell kezdenünk, már karácsonyra eredményeket akar látni.

Kiderül, hogy két ismeretlent kell beengednem a házamba, és körülbelül száz papírt aláírnom, amiket igyekszem nem is végigolvasni. Én, aki a gyógyszerek betegtájékoztatóját is általában mélyre süllyeszti a fiókban, ezt már végképp nem bírom gyomorral. Nagyon jól tudom, hogy beijednék. Így sem aludtam. Megint a dermesztően hideg éjszakában keringtem a teraszon, és próbáltam levegőhöz jutni. Évek óta fulladozom. A pánikrohamaimnak az az alaptünete, hogy úgy érzem, nem áramlik több levegő a tüdőmbe. Az ég alatt, a nyitott teraszon is sokszor ritkássá válik a levegő.

Hétfőig nem találkozom senkivel. Sem Aaronnal, sem Hazellel. Rejtőzködöm a tetőtérben, hallgatózom, nyílik-e a lenti ajtó, hallok-e suttogást a konyhából. Mint valami kisgyerek, aki nem akar találkozni a vendégekkel.

Vasárnap hajnal négykor kezdek el zongorázni. Azt hiszem, Einauditól játszom a Nightot, belemerülök a billentyűk hangjába, érintésük visszaránt az életbe. Egy ideig még figyelem, hogyan veszem a levegőt, aztán a zongoraszó feloldja a rettegést.

Másnap pontosan nyolckor szólal meg a telefonom. A csengőt a telefonokra kapcsoltam a házban. Nem igazán engedhettem meg magamnak, hogy a zenefelvételeket megzavarja a csengetés, ezért csak a mobilom jelezte, ha valaki az ajtóban áll.

Két férfi vár az ajtóban fehér, steril orvosi köpenyben. Nincs rajtuk maszk. Meglep. Az utolsó járvány óta minden orvoson kötelező kellék a maszk.

– Jó reggelt, Mr. Pollack! – mosolyog rám az egyik, de azért kezet nem nyújt. Új világban élünk.

Aaron egy pillanatra feltűnik a konyhában. Persze, hiszen az ő telefonja is jelezte az emberek érkezését. Nem köszön, csak kérdőn néz rám.

– Elintézem, nyugodtan menj vissza órára.

– Őszi szünet van. – Persze, erről is megfeledkeztem, pedig az iskolai naptára össze van hangolva a telefonoméval. – Kik ezek?

Az én udvarias fiam. Visszanézek a két orvosra.

– Az IV-INF kutatócsapat orvosai vagyunk. Mr. Pollackhoz jöttünk, hogy elkezdhesse a kísérletben való részvételt.

Az én sztoikus fiam arcán egyszerre rengeteg érzelem fut át. A másodperc egy töredékéig újra férfi lettem a szemében. Ugyan reggel két nyugtatót kellett bevennem, de abban a pillanatban úgy érzem, megérte.

– Az menő – mondja összefont karral.

Az orvosok összenéznek, majd röviden felnevetnek.

– Pár év, és te is részt vehetsz benne, ha minden jól megy.

Magamban konstatálom, hogy egyáltalán nem értenek a tinikhez. A pár év szövegből kábé ötéves korukra elegük lesz a gyerekeknek, a tinik meg már teljesen a padlóra kerülnek tőle. Aaron arca nem változik meg, csak némán visszamegy a szobájába, de megnyertem egy apró csatát.

– Merre menjünk, Mr. Pollack?

Felvezetem őket a nappaliként használt zongoraszobámba. Mindenkit itt szoktam fogadni. Az óriási tér könnyedén alakítható masszázs- és fodrászszalonná is. Senki sem gondolja, hogy itt is élem életem minden percét.

– Gyönyörű! – sóhajt fel az egyik orvos, ahogy végignéz az óriási zongorán. – Itt szokott komponálni?

– Igen – felelem, bármennyire nincs kedvem az ilyen jellegű beszélgetéshez. Csupán a nyugtató képes tartani bennem a lelket. Az idegenektől éppúgy elönt a szorongás, mint minden mástól. A megszokott embereket kedvelem. A takarítót, a masszőrömet. Ráadásul teljesen belém áll az ideg attól, hogy két orvos is kell ehhez az egészhez.

Látják az elzárkózásomat, ahogy védekezően a zongorám mellé állok.

– Gondolom, végigolvasta a papírokat, így tudja, hogy bőr alá kell ültetnünk egy kanült. Nem úgy fog kinézni, mint a megszokott kórháziak. Annál sokkal diszkrétebb és kevésbé fájdalmas. Ehhez lehet majd csatlakoztatni az IV-INF tartályokat, amik apró üvegcsék. Mindjárt megmutatunk mindent. Ne úgy képzelje el ezt sem, mint a régi kórházi infúziókat! Ez sokkal kisebb nyíláson fog a véráramba csatlakozni. Nem kell tőle megijedni. A kanül beültetése is szinte teljesen fájdalommentes. Eddig még senkinél sem okozott gyulladást vagy ehhez hasonlókat. Az első pár napban talán olyan érzés lesz, mintha új gyűrűt viselne. Szokatlan először, de aztán teljesen megfeledkezik róla.

Ebben erősen kételkedem, de a másik, ápolósabb kinézetű férfi a kanapéhoz terel. Megkér, hogy feküdjek végig rajta, majd kinyitja az orvosi táskáját. A másik orvos tovább beszél, de már nem hallok semmit a fülem sípolásától, a szívem dobogásától. Nem fekszem le, akkor sem, amikor leveteti velem a pulóveremet. Érzem, hogy a világ eltávolodik, csak gondolataim viharos hullámzása marad.

– Én… – szakítom félbe az ápolót vagy orvossegédet, aki ekkorra már maszkot húzott. Bizonyára túl közel kerültem hozzá. – Pánikbeteg vagyok. Bétablokkolót szedek rá, és néha nyugtatót is. Ez… nem zavar bele ebbe?

Az orvos felnéz a jegyzeteiből.

– Mr. Pollack, kivétel nélkül mindenki pszichés gondokkal küzd ebben a kísérletben. Mielőtt megérkeztünk, megnéztem a rendszerben a gyógyszerezését.

Újra idiótának érzem magam. Nálam jobban senki sem tudja, hogy működik az Egyesült Államok újhullámos egészségügye. De muszáj volt megszólalnom. Ha a rettegés torkon ragad, menekülnöm kell. Néha a szavak segítenek kirántani magamat a fejemből.

– Tényleg nem vesz többet igénybe pár percnél – mondja a maszkos ápoló, ahogy előveszi a miniatűr ezüstös szerkezetet, amit egy injekciónak tűnő tárggyal akar belém nyomni. Előbb szkenneli a chipet a bal karomon, és bepötyög valamit a tabletjébe.

– Bal karba szeretné? Általában a nem domináns kezet javasoljuk – folytatja.

– Zongorista vagyok – sóhajtok fel. – Nekem mind a kettő kell.

– Nyugodjon meg, ettől még senki sem veszített el egyetlen kart sem – nevet fel a másik.

Végigdőlök kanapén, a férfi pedig bedörzsöli a könyökhajlatomat valami szúrós szagú anyaggal. Hűvös az érintése, kiráz tőle a hideg. Csak néhány pillanat kell hozzá, és már nem is érzem a karomat az érintett helyen.

– Jobb, ha nem nézi – mondja a másik orvos. Mély levegőt veszek. Kíváncsiságot kellene éreznem, de a kíváncsiság érzését már évekkel ezelőtt elvette tőlem a szorongás. – Figyeljen addig rám!

Figyelem. Nem létezik külvilág. Számomra csak az idegeim vitustánca maradt. A doki arcára nézek, aki kivesz a fekete táskából egy fekete dobozt, ezüst szélei vannak, rajta érintős kódlappal.

– Ez lenne az IV-INF. A jelszava az egészségügyi azonosító pinje. Itt is szeretném kihangsúlyozni, hogy senkinek ne engedélyezzen hozzáférést a dobozhoz. Az IV-INF nem használható terapeuta nélkül. A látogatások olyan emlékeket hozhatnak fel, amelyek mellett mindenki támogatásra szorul.

A kezem ökölbe szorul, hallom, hogy az ápoló arra kér, lazítsak. Próbálok a másik orvos melegbarna szemébe nézni, de közben csak azon gondolkozom, hogy volt-e már olyan alany, akibe nem sikerült beültetni ezt az extramodern kanült. Létezik-e valaki ezen a világon, aki nálam is idegesebb?

– Most beütöm maga helyett az azonosítóját, de jó, ha fejből megtanulja.

Fejből. Nemcsak az egészségügyi azonosítómat tudom fejből, de tisztában vagyok a nyugalmi pulzusom változásaival, a vérnyomásom átlagával, az éjjeli véroxigénszintemmel, a testhőmérsékletemmel. Kontrollálok mindent, mint egy zongoraművet. Mennyivel egyszerűbb lenne, ha a test olyan lenne, mint egy tökéletesre megkomponált mű, ahol az összes hangnak megvan a pontos helye. Olyan egyensúlyt alkotva, amire az emberi test sosem lenne képes. A káoszt képtelen vagyok elfogadni.

Kinyílik az apró doboz, de én újra az ápolót látom, ahogy felém emeli a nagy tűt. Hiába nem nézek oda, a látóterembe ér.

– Készen is volnánk – mondja hirtelen az ápoló, én meg kétkedve nézek rá. Azt sem éreztem, hogy a kezemhez nyúlt. Egy steril gézlapot tart a könyökhajlatomhoz.

Közben kitárul a tartó. Átlátszó folyadékok sorakoznak az üvegcsékben. Semmi földöntúli ragyogás, semmi zöldes-lilás kavargás, ami azt implikálná, hogy ezekben rejlik a létezés értelme. Teljesen hétköznapi, rövid, vékonyka kémcsövek.

– A tartályok mind kóddal vannak ellátva, egyenként tudja őket szkennelni a mobiltelefonjával. Még gyűjtjük a tapasztalatokat az IV-INF-ről, de annyit bizonyosan tudunk, hogy minél erősebb hatóanyagot használunk, annál távolabbi életbe kerül vissza a páciens, így úgymond egy szinte teljes élettérképet is fel tudunk vázolni. A mostani kísérlet során csak a huszadik századra, maximum az átnyúló tizenkilencedik századra fókuszálunk. Sokkal távolabbra történő látogatásoknál egyelőre még nem tudjuk, milyen mellékhatások léphetnek fel a nagyobb dózisú hatóanyag következtében. Ez még teljesen kísérleti fázisban van. De egyébként is az a hipotézisünk, hogy a közelebbi életek traumái nagyobb lenyomatot hagynak a jelen életen.

A szívem lassan csillapodik, mély levegőt veszek. Az üvegekre nézek. Rettegéssel töltenek el.

– Viszont azt nem tudjuk irányítani egyelőre, hogy egy-egy életben pontosan hová kerül az ember. Az a tapasztalat, hogy az előzetes terápiás beszélgetések megalapozzák, mit fog megtapasztalni az ember, sokszor egy-egy célzott kérdés feltevése a válasz helyszíne felé tereli az alanyt, ugyanazokhoz a fontos eseményekhez és az azt övezőkhöz.

Mondhatjuk, hogy semmit sem értek, de az ápoló leveszi a gézt a kezemről. A vénám egy kicsit jobban kidudorodik, a könyökhajlatomban valami ezüstösen csillan. Olyan, mint egy apró piercing, nem látok benne lyukat, de ennek örülök is. Valószínűleg rosszul lennék a tudattól, hogy a vénámon lyukat ütöttek. Úgy néz ki, mint egy ezüstékszer, ami egy centiméternél nem lehet nagyobb.

– És ehhez hogy lehet hozzáilleszteni azokat az üvegeket?

Az orvos elővesz egy apró fémet, ami úgy néz ki, mint egy anyacsavar.

– Ezt a bővítőt kell az összes üveghez használni. Mágnesesen csatlakozik hozzá. – Egyetlen kattintással ráteszi a kanülre. – Erre ugyanilyen egyszerű ráilleszteni az üveget, amit most nem fogok megmutatni. A kirendelt pszichiáter el fogja magyarázni az első ülésnél. Emellett, kérem, tanulmányozza a prospektust is, abban mindenre kitérünk. Ábrákkal és videóval is szemléltettünk mindent. Ha szkenneli a doboz oldalát, akkor egy applikáció is letöltődik, ahol minden egyes információt elérhet. Úgy tudom, holnap lesz az első ülése, ugye?

Bólintok, miközben az ápoló megmutatja, hogyan vegyem le és tegyem fel újra az illesztéket. Továbbra is zsibbad a könyökhajlatom, ami egy kicsit zavar, de leutánzom a mozdulatát. Közben elmélyülten mozgatom az ujjaimat. Persze, hogy azonnal a bénulástól kezdek félni, annak ellenére, hogy csak viccesen emlegette a doki.