Borítószöveg

Pascale Robert-Diard elismert francia újságíró lebilincselő tárgyalótermi drámája azt vizsgálja, miért hazudott egy tizenéves áldozat a megerőszakolásáról, és hogy milyen könnyen lesz a hátrányos helyzetűekből bűnbak.

A tizenöt éves Lisa átlagos kamasz, aki sütkérezik a fiúk és a férfiak újdonsült figyelmében. Amikor viselkedése hirtelen megváltozik, tanárai aggódni kezdenek, átmeneti hangulatingadozásnál többre gondolnak. A lány végül elmondja, hogy többször is bántalmazták, és a gyanú egy Marco nevű fiatal férfira terelődik, aki néhány hónapig Liza szüleinek házában dolgozott. A szegény családból származó, erőszakos, alkalmi munkákból tengődő, egyedülálló férfit habozás nélkül tíz év börtönre ítélik.

Mindenki elintézettnek tekinti az ügyet, és továbblép, a húszéves Lisát azonban bűntudat gyötri. A fellebbviteli tárgyalás előtt új ügyvédet keres egy nő személyében. Alice Keridreux elvállalja az ügyet, és karrierje legkockázatosabb tárgyalása elé néz: egy hazug áldozatot kell védenie.

A #metoo-mozgalom és az osztályok közötti egyenlőtlenségek metszéspontjában játszódó regény egy Harper Lee és Georges Simenon nyomdokain haladó bírósági próza, egy szokatlan szembenézés felkavaró története.

Pascale Robert-Diard (1961) politikai újságíróként került a Le Monde-hoz, bírósági tárgyalások százairól tudósított, 2002 óta a jogi rovat vezetője. A kis hazug című regényét Goncourt-díjra jelölték, eddig hat nyelvre, köztük angolra is lefordították.

Fordította Gulyás Adrienn

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Pascale Robert-Diard: La petite menteuse

L’Iconoclaste, Párizs, 2022

Copyright © L’Iconoclaste, Párizs, 2022

This edition is published by arrangement with Éditions de L’Iconoclaste in conjunction with its duly appointed agents Books And More Agency #BAM, Paris, France, and SAS Lester Literary Agency & Associates, Le Plessis Robinson, France.
All rights reserved.

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Gulyás Adrienn, 2023

Minden jog fenntartva.

Borítófotó © Richard Brocken

Szerzőfotó © Céline Nieszawer/Leextra/L’Iconoclaste

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Bognár Róbert

A szöveget gondozta Segesdi Móni és Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Féder Márta

ISBN 978-963-633-009-5

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A fiaimnak és a szerelmeiknek

– Először is: ne nevezzék igazságnak! Nevezzék máshogy! A szó említésétől is mindenki hanyatt esik. Úgy kapaszkodnak belé, mintha az életük múlna rajta. Ezen muszáj… Muszáj változtatni… Nevezzék hazugságnak…

[…]

– Eltértünk a tárgytól, kérem. Mi tisztességes emberek vagyunk.

– De még mennyire!

– Hát épp ez a baj.

NATHALIE SARRAUTE: A hazugság

Ezt elszúrta. Alice-nak hátra sem kell fordulnia. Sejti, hogy az ügyfele neheztel rá. Néha nem elég a rutin. Vagy ellenkezőleg. Túl sok. Elcsépelt frázisok. Elnyűtt közhelyek. Áradnak, levonulnak, elenyésznek. Miközben a védőbeszédét mondta, még a piros szemüvegkeretes, ügybuzgó esküdtnő kezéből is kiesett a toll. A többiek udvariasan hallgatták, és azt gondolhatták magukban, hogy az ügyvédek mindig jobbak a tévében, mint a valóságban. Az egyik bíró el is szundított, állát a zsabója ráncaiba fúrva.

Gérard tizenkét évet kapott. Amennyit az ügyész kért. Mintha nem is lett volna védelem. Legalább az ő munkáját díjazták volna némi enyhítéssel! Hogy a védőbeszédnek hála, az ügyfele kevésbé tűnik szánalmasnak. De hát kinek esik meg a szíve egy elhájasodott test és egy keskeny bajusz fölött a tar koponyán szétfésült zsíros hajtincs láttán?

Alice inkább Nicole-t sajnálja, aki az ítélethirdetéskor rögtön összeomlott. Bűntudata van, hogy nem tett meg minden tőle telhetőt a fivéréért.

„Gérard-nak senkije sincs, csak én” – mondta Nicole.

Sokszor az az egyetlen dolog, amit fel lehet hozni a Gérard-féle pasasok védelmére, hogy van egy szerető anyjuk vagy nővérük. Nicole olyan elesett, olyan megható volt, hogy Alice bízott benne: a tanúvallomásával megnyeri az esküdtszéket. A védőbeszéde is akkor volt a leghitelesebb, akkor érezte, hogy a mondatai a helyükön vannak, amikor Nicole túlcukrozott, narancsvirágvizes süteményeiről beszélt, meg arról, hogy munka után eljár takarítani, hogy a testvére cigarettát vehessen magának a börtönben.

Amikor erről beszélt, Gepetto arcára összpontosított. Így hívta magában a harmadik esküdtet, mert kockás ingével, kötött kardigánjával és tetőszerűen alálógó szemhéjával Gepettóra emlékeztette. Alice-nak régi szokása volt, hogy elnevezte magában az esküdteket. Gepettót nyomban a szívébe zárta. Biztos volt benne, hogy elérzékenyült Nicole-tól. Vagy téved? És Gepetto meg a többi esküdt azt is Gérard rovására írja, hogy a nővérének évek óta bánatot okoz?

Tizenkét év. A védelem mindig túl súlyosnak tartja az ítéletet. De kit érdekel az olyan vádlott, aki iszik, és ha iszik, erőszakos, veri a kutyáját, és kis híján lelövi a szomszédját, mert túl hangosan nézi a focimeccset a tévében? Még Lavoine, az újságíró is elment ítélethirdetés előtt. Jó, ha Gérard sorsa holnap tíz sort kap a helyi hírekben.

Lavoine jó fej. Az életben sokkal szórakoztatóbb, mint az újságban. Olyan régóta jár tárgyalásokra, hogy az ügyvédek minden trükkjét ismeri. Alice nem kivétel.

– Könnyet csal a törvény szemébe: ma is erre hegyezi ki a beszédét, ugye, ügyvédnő?

Igaz, ami igaz: gyakran használja ezt a szófordulatot A nyomorultakból. De Gérard-nál eszébe sem jutott. Se ez, se más frappáns idézet. Önvád mardossa. Nem volt elég jó. Megfogadja, hogy ha Gérard fellebbez, jobban előkészíti a védelmét. Jövő héten bemegy hozzá a sittre. Hozzá meg a többi védencéhez. Legalább öthöz kéne beszélőt kérnie.

Zárnom kell a termet, ügyvédnő – szólítja meg a rendőr.

Alice a táskájába gyűri a talárját, ingerülten rendezi össze a szétszóródott lapokat Gérard mappájába. Odakint esőtől csillog a járda, a faleveleket csomókban hordja a jeges szél, Alice megborzong. Az esküdtek a lépcső tövében álldogálnak. Gérard-é volt az ülésszak utolsó tárgyalása; hosszasan búcsúzkodnak, vonakodnak visszatérni a mindennapi életükbe. Alice felhajtja a kabátja gallérját, és nyakát behúzva elsiet mellettük. Gepetto sajnálkozó pillantást vet felé, és diszkréten int. Próbált segíteni, gondolja Alice.

Elered az eső, és bőrig ázik, mire az irodájába ér. Felakasztja a gyűrött talárt a fogasra. Ramaty állapotban van az is. A székesegyház toronyórája hatot üt. Még nem hívja fel Louise-t, biztosan zavarná. Meg aztán mit is mondjon neki? Minek terhelje a húszéves gyerekét ezzel a gyászos történettel? Főz magának egy teát, elővesz egy tábla étcsokoládét, letör két kockát, visszateszi a fiókba, aztán újra előveszi, letör még két kockát. Évekkel ezelőtt föladta a harcot a rárakódó kilók ellen. Nem bánja, hogy a teste ilyen zömök lett.

Az iroda nagy ablakának szegletében, a hársfák hajladozó kopasz ágain túl felsejlik az igazságügyi palota acélvázas üveghomlokzata a folyó túlsó partján. Bosszúsan felkapja Gérard mappáját, viszi az iratszekrényhez. Kiesik belőle egy kézzel írt lap. Soha életében nem kapott ekkora figyelmet, most látják először, most hallják meg először a szavait. Eddig csak a nővére vette emberszámba, mások átnéztek rajta… Nem is rossz.

Naïma, a titkárnője kopogtat.

– Megjött az ügyfél.

Alice-nak kiment a fejéből.

– Ki is?

– Egy fiatal nő.

– Tudod, hogy tárgyalás után nem fogadok senkit.

– Nem lehetett lerázni. Nem mondta, milyen ügyben jött.

– Mondd meg neki, hogy nincs sok időm rá! Fél óra, egy perccel sem több.

Lisa Charvet kissé erőtlenül fogott kezet. Szép volt, de nem fordított különösebb gondot az öltözködésére. Ázott kötött sapkája alatt a homlokára lapultak barna tincsei. Világosbarna szemét fekete tussal emelte ki. Nemrég szívhatott el egy cigarettát, mert az esőkabátja hideg dohányszagtól bűzlött.

Tanácstalanul álldogálva nézett szét az irodában. Amikor Alice hellyel kínálta, leült az íróasztallal szemközti karosszékbe, és súlyos hátizsákját letette maga mellé a földre.

– Szép tágas irodája van…

– Mi ügyben jött?

– Szeretném, ha egy nő lenne a védőügyvédem.

– Akkor jó helyen jár.

– Van ügyvédem, de váltani akarok. A szüleim választották, amikor még kiskorú voltam.

Alig múlhatott húszéves.

– Hogy hívják az ügyvédjét?

– Rodolphe Laurentin. Párizsban praktizál. Anyám egyik barátnője ajánlotta. Biztosan ismeri. Sokat szerepel a tévében vitaműsorokban. Szakértője a témának.

– Milyen témának?

– Nemi erőszak. Az ügyfelei mind nemi erőszak áldozatai voltak. A szüleim a legjobb ügyvédet akarták…

– Világos. Vidékről nézve egy párizsi ügyvéd mindig jobbnak tűnik.

– Nem hinném, hogy erről van szó. De ön is látta az ügyvéd urat a tárgyalásomon.

Alice-nak elkerekedett a szeme.

– Milyen tárgyaláson?

– Hét hónapja. Bejött, és leült Téry ügyvéd úr mellé, aki a vádlottat védte. Elég sokáig maradt.

Alice jól ismeri Théryt. Ő is szakértője a témának, csak a másik oldalról. Az erőszaktevőket és a vérfertőző apákat védi. De ezt most nem mondja.

Ha két megbeszélés között vagy a saját tárgyalása előtt a bíróságon volt dolga, szeretett beülni más termekbe. Magába szívni a tárgyalások levegőjét. A bíróságok „istállószagát”, ahogy magában hívta. Ezt nem ő találta ki, Simenonnál olvasta valamikor régen, már nem emlékszik, hol, de megragadt benne a kifejezés.

A lány fürkészőn nézett rá. Csalódottnak tűnt, hogy Alice nem szól semmit.

– Ott volt, amikor rosszul lettem. Tisztán emlékszem. Főleg arra, ahogyan nézett.

– Miért? Hogy néztem?

– Keményen.

Minek ül itt keresztbe font karral az irodájában, és mit bámulja ez a nő, ha nem tetszik neki, ahogy néz?

– Muszáj keménynek lenni ebben a szakmában. De el tudom képzelni, hogy megviselte a tárgyalás…

– Jobban, mint gondolná.

Alice-ban felderengett néhány emlék. A sértett remeg a meghallgatáson. Nem bír megszólalni. Théry ügyfele üvöltve szitkozódik. A sértett a terem közepén összecsuklik, a bíró felfüggeszti a tárgyalást. Ő ott marad Théryvel, aki tajtékzik. „Ez a vadbarom… elkapálta magát! Így elcseszni!” Még az is eszébe jut, mit mondott Théry a zokogó nő fölé hajoló ellenlábasára. „Nézd már ezt a piperkőcöt a pomponos mokaszinjában…” Ez volt a híres Laurentin.

A többit Lisa Charvet mondta el. Történt még egy incidens, amikor a vádlottat kiküldték a tárgyalóból. Tíz évet kapott, fellebbezett. Négy hónap múlva kezdődik újra a per.

– Itt vannak az iratok.

Vastag mappát vett elő a hátizsákjából, és letette Alice íróasztalára:

– Nem tudom, minden benne van-e, nem néztem meg. Csak elkértem anyámtól. Meg se kérdezte, miért kell. Nem nagyon tudunk beszélni a témáról.

– Laurentin ügyvéd úrnak szólt már?

– Nem. Először önnel akartam beszélni. Amikor ügyvédet kerestem az interneten, megláttam a fotóját, és rögtön megismertem.

Úgy tűnt, mintha még mondani akarna valamit. Alice bátorító pillantást vetett rá.

– Félek. Nem akarom ezt az egészet.

– Megértem. De nyilván azt is tudja, hogy fontos, hogy ott legyen.

– Próbálom elfelejteni, ami történt. Lezárni a múltat, élni tovább az életemet. Muszáj odamennem? Nem akarok beszélni róla. Soha többé. Nem akarok találkozni senkivel életemnek abból az időszakából.

– Nézze, először is át kell tanulmányoznom az anyagát.

– Van pénzem. A nagyanyám hagyott rám egy kis pénzt. És keresek is. Próbálom függetleníteni magam a szüleimtől. Eleget szenvedtek miattam.

Lisa Charvet mesélni kezdte az életét. Alice jegyzetelt, hogy ne tűnjön föl, mennyire untatja. Szabadjára engedett kamasz. Megbukik az érettségin. Alkalmi munkák. Kertészetben dolgozik. Egyedül él egy garzonban. Elváltak a szülei. Párkapcsolati bonyodalmak. Ennyi elég is mára. Nyilván elvállalja az ügyet, forogjon a mókuskerék!

Letette a tollát, készült, hogy felálljon. A lány ülve maradt.

– Ezek a maga gyerekei itt a fényképen?

– Igen.

– Jobb, ha az embernek fia is, lánya is van. Akkor nem hasonlítgatják őket állandóan. Nekem egy nővérem van, Solène. Neki mindig minden sikerül. Mérnöknek tanult. A szüleim nagyon büszkék rá. És van egy féltestvérem, Léo. A per előtt született. Apám új feleségétől.

Megcsörrent a telefon. Naïma hívta. Percre pontosan. Alice elnézést kért: sürgősen mennie kell, valaki várja, hamarosan hívni fogja.

– Gyakran véd áldozatokat?

– Gyakran. De nem vagyok „szakértő a témában”, ha erre gondol – válaszolta Alice, miközben kikísérte a lányt.

Amikor hazaindult, és felszállt a biciklire, még esett. A szórakozóhelyek teraszai tömve voltak söröző diákokkal. Louise is ezt csinálhatja most Párizsban. Majd megkérdi tőle, mi újság Romainnel, aki az utóbbi időben szívesebben osztja meg a dolgait a testvérével, mint az anyjával. Már maga mögött hagyta a belvárosi forgatagot. Még egy emelkedő, és otthon van.

A macska dorombolva szaladt a lábához. Alice megszokta, hogy vele van, már nem füstölgött, hogy a macska a szőnyeget tépkedi a nappaliban. Nem akart nemet mondani Romainnek, amikor megkérte, hogy vigyázzon rá. Úgy volt, hogy csak addig marad, amíg Romain nem talál új albérletet. Teltek a hetek, hónapok, Ulisszesz pedig maradt. Romain az új lakásba új barátnőt is talált, és a lány allergiás a macskaszőrre.

Alice-nak semmihez nem volt kedve aznap este. Nyilván a kora miatt is. Ötven év, aminek a felét azzal töltötte, hogy bíróságra és esküdtszéki ülésekre rohangált. Nem iszik, nem dohányzik. Egy ideje mégis jobban megviseli a mindennapi negativitás. Pedig – Isten látja lelkét – szereti a szakmáját! „Túlságosan is” – szokta mondani a férje, aki idővel megunta, hogy állandóan dolgozik, és a vacsoraasztalnál folyton elfuserált életekről beszél. Aztán kirepültek a gyerekek, és azóta viszonylag ritkán találkoznak, cserébe többször el tud menni a szigetére. Úgy érzi, az óceán vizében megtisztul a sok mocsoktól.

Felvillan a mobiltelefon képernyője: a kolléganője írt. Másnap nem megy be az irodába, mert megjött neki. Az üzenet végén kacsintó szmájli. Alice felsóhajt. Camille annyi idős, mint a fia: életerős, tűzrőlpattant fiatal nő, egy pillanat alatt átlát ügyeket, felkutatja a vonatkozó joggyakorlatot, de ha menstruál – nincs mit tenni –, egyszerűen felszívódik. Amikor ezt először közölte vele, mégpedig úgy, mint a világ legtermészetesebb dolgát, Alice meg volt rökönyödve. Aznap este el is újságolta Louise-nak telefonon:

– Te érted ezt? Nekem eszembe nem jutott volna ilyet kérni! Amikor terhes voltam, rejtegettem a hasam, hogy ne lássák; két nappal a szülésem előtt még bent voltam az irodában, és egy héttel szülés után visszamentem dolgozni.

– Hát aztán? Húsz éve így volt. Lehet, hogy nem volt más választásod. De változnak az idők, és képzeld, már ez is másként van…

Alice-nak elakadt a szava.

Kiment levegőzni a kertbe. A fákról csöpögött a víz, ködfoszlányok lógtak az ágakról. Felrémlett előtte a tárgyalás, és beindultak a gondolatai: egyszeriben világossá vált, hogy mit kellett volna mondania. Mindig a tárgyalás után kristályosodik ki benne a legjobb védőbeszéd. Alice próbálta elfelejteni Gérard arcát. Megnézte, hogy a macska bent van-e a házban, és bezárta a teraszajtót. Korán van még, gondolta, lefekvés előtt belenéz Lisa Charvet anyagába.

RENDŐRSÉGI JEGYZŐKÖNYV

-------------------------

KISKORÚ SÉRELMÉRE ELKÖVETETT NEMI ERŐSZAK

A Btk. 222. § (23) és (24) bekezdésében meghatározott bűncselekmény

Az eljárásban részt vevők és jogállásuk: Lisa Charvet (kiskorú sértett), Marco Lange (vádlott)

A nyomozó hatóság nevében eljár: G. C. nyomozótiszt, A. rendőrőrs

Alulírott G. C. nyomozótiszt rögzítem, hogy Benoît Charvet és neje, Bénédicte Charvet (szül. Bénédicte Fresnais) a mai napon 14 óra 35 perckor az őrsünkön panaszt kívánnak tenni kiskorú leánygyermekük, Lisa Laurine Charvet ellen elkövetett szexuális erőszak ügyében. Kihallgatásuk egyenként zajlik.

Mindennek öt éve. Ez az akta is túl sokáig hevert egy vizsgálóbíró asztalán.

A vádlott vakolómunkás. A szülők jelentették fel és adták meg a nevét a nyomozóknak. Lisa nyolcadik osztályos volt akkor. Rengeteg tanára tanúskodott mellette, mintha az egész iskolát mozgósították volna, Alice ilyet még nem látott. És volt rengeteg orvosi szakvélemény. Lisa többször kórházba került. Tényleg nehéz lehetett neki. Nem csoda, ha nem akarja újra átélni, gondolta Alice.

Orális közösülés, anális közösülésre tett kísérlet. Marco Lange végig tagadott. Alice megtalálta a vizsgálóbírónak címzett leveleit az iratok közt. Rengeteg helyesírási hiba, gyerekes írás: mint aki korán kibukott az iskolából. A levelek tele felkiáltójellel; érződött rajtuk, hogy Lange tajtékzik a dühtől. Az őrizetbe vételekor már nem volt büntetlen előéletű. Lopás, testi sértés, ittas vezetés, hivatalos személy elleni erőszak. A feljelentés idején harminckét éves volt, egyedülálló. Lisa tizenöt.

Alice nem is olvasott tovább. Sima ügy lesz.

Alice a kiskorúak ügyeiben eljáró bírótól kijövet szembetalálta magát a kollégájával, Théryvel.

– Találkozni fogunk az esküdtszéken. A Lange-ügyben.

– Hogyhogy?

– Elvállaltam a sértett védelmét.

– Miért? Ejtette az ügyvédje?

– Nem, a nő akar ügyvédet váltani.

Alice nem akart többet mondani. De nem is kellett, mert Théry már máshol járt:

– Jut eszembe, meg kéne látogatnom az ügyfelemet a sitten. Kicsit lassú típus, de nem rossz ember. Kamionsofőr.

– Vakoló.

– Ja, tényleg! Vakoló. Már összekeverem őket. Szóval ellenfelek leszünk?

– Igen.

– Ha jól emlékszem, tíz évet kapott. De ha Gendront kapjuk másodfokon, az az átkozott nőszemély megpróbál majd még ötöt rásózni. Most ennyire taksálják a kiskorúak elleni erőszakot. Főleg ha Alice Keridreux ügyvédnő ecseteli, mennyit szenvedett az áldozat, és szokás szerint rátesz egypár lapáttal.

Alice nem reagált.

– Ahogy vénülök, egyre jobban utálom a bírákat is. Szemellenzős, erkölcscsősz banda. És gyávák. Igaz, hogy mind nő. Az utolsó férfiak kinn állnak a folyosón, seprűvel és felmosóvödörrel a kezükben. A fiatal bírónőkről ne is beszéljünk! Sportcipőben vezetnek tárgyalást, láttad? Sport-ci-pő… a tárgyaláson! Az esküdtek színvonala dettó. Sorozatfüggők. Mondhatsz te bármit. Úgy néznek rád, mint akik úgyis jobban tudják, mert ők látták a Vezessék be a vádlottat! összes évadját. Megingathatatlanok! És félnek, hogy letolást kapnak. Pedig régen hány vádlottat sikerült felmentetnem! Kit érdekel, hogy volt egy rakat, aki tényleg bűnös volt? Szerinted is az a baj, hogy megöregedtem?

Alice-t meghatotta Théry kifakadása. Látta, hogy remeg a keze, ahogy gombolja ki a talárját. A zsabója sárgul, a talár bélése kiszakadt. Mintha le is fogyott volna, lebeg rajta a ruha. Sok szaktársához hasonlóan Alice is Théry irodájában kezdte. Az idő tájt Théry nagy lábon élt, elegánsan öltözött, kaszinózott, a legjobb éttermekbe járt tizenöt évvel fiatalabb feleségével. Fiatal, lehetőleg dekoratív kolleginákkal vette körül magát, őket küldte beszélőre. „Ők toborozzák a klienseimet” – dicsekedett velük.

Thérynek volt pár nagy visszhangot keltő nyertes pere, a börtönökben ismerték a nevét, jól ment az irodája. Kapkodtak utána a környékbeli nehézfiúk, Théry pedig lubickolt a fenegyerek védőügyvéd szerepében. Aztán leáldozott a csillaga, a felesége jól megkopasztotta, mielőtt elhagyta, és most úgy fejezi be a karrierjét, ahogyan kezdte: piti drogdílereket, bántalmazó férjeket és apákat, erőszaktevőket véd, de csak fél gőzzel, mert az ilyenek nem nagyon szeretnek fizetni. Théry megkeseredett, nem bírja elviselni, hogy a legszebb ügyeket elhappolják előle azok, akik egykor nála bojtárkodtak: egy alkalmat sem hagy ki, hogy az orruk alá dörgölje, hogy mindent neki köszönhetnek. Ha Alice a sikereiről számolt be neki, mindig megkapta, hogy: „Hála kinek?” Bár unta Théry kérkedését, maradt benne némi gyengéd érzés a mestere iránt.

Alice az órájára pillantott. Egy óra lesz, de még maradt ideje a következő találkozója előtt.

– Van kedved velem ebédelni? Meghívlak.

Théry nem állt rögtön kötélnek:

– Sok dolgom van még az irodában… Volt az a gyerek, akit vízbe fúlva találtak. Letartóztattak egy gyanúsítottat. Talán sikerül megszerezni az ügyet. De tudod, mit? Veled megyek, és eszem egy jó bajor káposztát meg profiterolt.

Ne az igazságügyi palota mellé menjenek, javasolta Alice. Van egy kis étterem, ahol nyugodtan tudnak beszélgetni. Théry belekarolt, és mondta tovább a magáét:

– De kénytelen vagyok folytatni a munkát, nincs más választásom. Mocsok egy szakma! Amit egyik kezével adott, a másikkal elvette. Ma dicsőség, siker, pénz. Holnap egy garasod sincs. Én mindent elbuktam. Nem vagyok az a güriző aktakukac, tudod, aki szép csendben dolgozik, szusit eszik, gyümölcslevet iszik, nem dohányzik, biciklivel jár és jógázik. Remélem, te nem jógázol!

Théry úgy méregette, mint egy lókupec. Alice aznap reggel csak magára kapott valamit, és feszült rajta a blúza. Ösztönösen kihúzta magát:

– Úszni szoktam.

– Ja persze! Úszol. Keridreux imádja a jéghideg vizet. Már bojtár korodban is folyton úsztál, ha esett, ha fújt. – Théry arca megenyhült: – Jól nézel ki. Jársz még a szigetedre?

– Ha csak tehetem. És te? Megvan még a hajód? – kérdezte Alice, de rögtön meg is bánta.

A kollégáktól hallotta, hogy Thérynek azt is el kellett adnia, hogy kifizesse az adósságait.

– Nincs meg. Az is a múlté.

Alig ültek le, Théry máris nagy hangon rendelt:

– Kérnénk egy bifszteket véresen, sült krumplival, két deci vörösborral. A hölgynek egy salátát öntet nélkül, és egy verbénalikőrt.

– És mellé egy omlettet is, legyen kedves.

Alice ebédmeghívásától Théry láthatóan feldobódott. Szokatlanul figyelmes volt, kérdezgette a folyamatban lévő ügyeiről. Alig bírta abbahagyni a nevetést, amikor Alice az egyik kliensét utánozta: „Chrystel, ipszilonnal és egy l-lel, ügyvédnő. Ehhez ragaszkodom!” Tényleg volt hozzá tehetsége, a barátai gyakran mondták, hogy szakmát tévesztett. Théry adta alá a lovat, és fricskázta a bírósági újnyelvet: mindkettőjüket irritálták a tárgyalásokon divatos kifejezések, „lelkiállapotok”, „életfogytig tartó lelkiismeret-furdalások”, nem beszélve „a per terápiás hatásairól”.

Théry újra olyan volt, amilyennek Alice ismerte egykori főnökét: az ügyvédek jellegzetes, laikusok számára rémisztően sötét humorával megáldott ravasz róka. Alice ezeken az agyonstilizált, valóságtól elrugaszkodott, férfias tirádákon nevelkedett. Ugyanarról a tárgyalásról több anekdota keringett, de hol a helyszín, hol a dátum, hol a tettes volt más. Így bővült, gyarapodott, színesedett a szakmai legendárium. Az elődeik hagyták rájuk, és ők tovább gazdagították az utánuk következőknek.

– Tudsz valamit Jeanról? – kérdezte Théry.

– Szoktam vele beszélni telefonon. Egyre gyengébb a hangja. Abba akarja hagyni a kezeléseket.

– Az összes kollégánk közül egyedül őt csodáltam. Jean egy igazi úriember.

– Emlékszel Lucienne ügyére? „Lucienne fekete hajú nő volt, sárga kötött mellényt és rakott szoknyát viselt” – kezdte rá Alice.

– Marcel, a férje tetőfedőként dolgozott, az egyik kezéről levágta két ujját… – folytatta Théry.

Amire az egyikük nem emlékezett, a másik kiegészítette. Lucienne egy nap beállít Jean irodájába, hogy beismerő vallomást tegyen, mert évekkel azelőtt eltüntette a csecsemője holttestét. A babát az apja verte agyon, a holttestét gyolcsba tekerték, és elásták a család birtokán. Az esetből nem lett bírósági ügy, a házaspár elköltözött, és új életet kezdett. De Lucienne-t kísérti a halott gyermek, el akarja őt temetni, ahogy kell: sírkövet állítani neki névvel, évszámmal. Viszont nem meri magát feljelenteni. Azt akarja, hogy Jean hívja fel a rendőröket. Jean nemet mond: ez nem az ő tiszte.

– Egy héttel később Lucienne újra ott áll az irodája előtt…

– Bőrönddel a kezében.

Jean elmondja neki, mi fog történni, ha bejelentést tesz: őrizetbe veszik, nyomozást indítanak, exhumálják a holttestet, szembesítik a férjével, per indul ellene, és el fogják ítélni. De Lucienne hajthatatlan: képtelen úgy élni, hogy a gyereke nincs rendesen eltemetve.

– Jeanra akkor már pikkeltek a rendőrök, mert az alvilág felét ő képviselte – veszi át a szót Théry.

– Napokig nem alszik.

Aztán mégis betelefonál a nyomozóknak, és Lucienne-t az irodájából vezeti el két rendőr. A csecsemő maradványait megtalálják ott, ahol Lucienne mondta. És Lucienne-t elítélik.

– Jean gyötrődik, hogy helyesen cselekedett-e.

Hirtelen Alice és Théry is elhallgattak. Megható történet volt. Théry rendelt két kávét.

– Ami Lange perét illeti: meg vagyok győződve róla, hogy a bírónő belepistult az elődödbe, Laurentinbe. Az az ostoba liba el volt ájulva, hogy egy párizsi ügyvéddel dolgozhat. Pedig eleinte korrekt volt velem, még azt is elértem, hogy szabadlábra helyezzék Lange-ot. Iszonyú dühös volt rám a piperkőc. Aztán Lange mindent elcseszett: visszajött a környékre, valaki felismerte és felnyomta. Bírósági ítélet megszegése: puff, vissza is varrták! Ezek után a bírónő elutasította az összes szembesítési indítványomat azzal az indoklással, hogy a kislány képtelen rá. Egy idő után hagytam az egészet a fenébe. Nem csak Lange-ról szól az életem. Tipikusan az az ügyfél, aki mindennap írogat, de ha kiszámlázod neki a díjad, akkor felszívódik. Szerencsére akkor még voltak más, érdekesebb ügyeim.

Amikor a söröző kijáratánál elbúcsúzott Alice-tól, Théry hozzátette:

– Tudom, hogy nem ez lesz életem nagy pere. De valami nem stimmel ezzel az üggyel. Csak két vallomásunk van. Ha volna bennem kraft, porrá zúználak, Keridreux, az ügyfeleddel együtt! De egye fene, beszélek Lange fejével, hogy valljon be valamit. Különben megszívja. Látod, haladok a korral. Érzékeny lettem az áldozatok szenvedésére.