DORA ČECHOVA (1971) választott írói neve részben személyes és irodalmi felmenőire, részben életének színterére és írásainak nyelvére – Csehovra és a csehekre – utal. Prágában tanult szöveg- és forgatókönyvírást, jelenleg egy művészeti iskolában tanít. Nem akartam Lenin lenni című első elbeszélésgyűjteménye 2017-ben magyarul is megjelent. Ez a harmadik novelláskötete.

MÉSZÁROS TÜNDE (1970) Pozsonyban született, a prágai Károly Egyetem bölcsészkarán diplomázott. Szabadúszó műfordító, elsősorban kortárs cseh/szlovák írók és költők műveit ülteti át magyarra. A Helikon Kiadó Margó-könyvek sorozatában a szlovák Silvester Lavrík könyve is az ő fordításában jelent meg.

A világ sokszínű, ezernyi kérdéssel és kihívással, de hogy ebből mennyit érzékelünk, leginkább rajtunk múlik. A nyitottságunkon. Azon, hogy van-e bátorságunk valóban megismerni a minket körülvevő valóságot. A Helikon Kiadó és a Margó Irodalmi Fesztivál közös gondozásában megjelenő Margó Könyvek sorozatban bemutatkozó 18 európai szerző csupa olyan aktuális, a mindennapjainkat érintő és mindannyiunkat foglalkoztató kérdést feszeget, amelyet mi, olvasók ismerünk, látunk, de mivel sokszor az algoritmusok által is megerősített információs buborékjainkból nézzük a világot, el se tudjuk képzelni, hogy lehetnek róluk más álláspontok, nézőpontok is.  A Margó Könyvek ehhez a felfedezőtúrához ad muníciót.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Dora Čechova: Ženy, které potřebují muže

Labyrint, Praha, 2021

Copyright © 2021 by Labyrint, Praha

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Fordította Mészáros Tünde

Hungarian translation © Mészáros Tünde,2025

Utószó © Kemény Zsófi, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Sorozatszerkesztő Karádi Éva

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót Tillai Tamás tervei alapján Szalkai Diána tervezte

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-652-9

Tartalom

Husky

Nők, akiknek férfi kell

A fűrészpor illata

Jaša

Nagymama háza

Monti-csárdás

Békésboldog

Papa

Varja

Kemény Zsófi: Bosszúházasságok és féldöntések

HUSKY

I.

Átöltözött hosszú flanel hálóingbe. Anyja gyerekkora óta arra tanítgatta, hogy egy nő mindig legyen szép az urának. Szép, azaz karcsú, ápolt és csinosan öltözött, de ez nemcsak a napközbeni viseletre, hanem a hálóruhára is vonatkozik. Az a szaténizé azonban, amit az esküvő előtt vett magának, hogy megfeleljen a jó feleség kritériumainak, nem igazán gerjesztett érdeklődést a férjében. A túl sima anyag ráadásul zavaróan hűvös tapintású volt, kellemetlenné tette az éjszakákat. Így hát egy nap, anélkül hogy a férje bármit is észlelt volna az egészből, lecserélte a szatént flanelre. A vastag, erős, ugyanakkor puha, bársonyos anyag kellemesen melegítette.

A konyhai díványon ágyazott meg magának. Az első éjszakán, annak a napnak az éjszakáján, amikor a férje infarktust kapott, még felment az emeleti hálószobába. Feküdt a hitvesi ágyban, és várta, hogy nyíljon az ajtó, bejöjjön a férje, lefeküdjön mellé. Ebben a várakozásban töltött el még néhány estét, mire elrendeződött benne, hogy az emberi élet lehet annyira törékeny, hogy az, aki mellett leélt harminc évet, és akinek a folytonos jelenlétét ez idő alatt adottnak vette, egy pillanat alatt eltűnhet a világból. Lement hát a földszintre, és a konyhai sezlonon tért nyugovóra. A közös hálószobába nem tért többé vissza.

A sezlon akkor került a konyhába, amikor Naďával volt terhes. Bedagadt a lába, nehezére esett a lépcsőzés. Néhány hete voltak csak házasok, nem egészen szokta még meg, hogy a férje most már mindig ott alszik mellette, így nem is bánta, hogy egyedül tölti az éjszakáit. Olyankor is leköltözött a sezlonra, ha beteg volt, mert a férje nem szerette, ha éjszakánként felébresztette „fölösleges” szortyogásával, nyöszörgésével. Házassága éveiben a konyhában alvás hozta el a biztonság és a magány vágyott pillanatait. Az ágyneműt a konyhával szomszédos nappali egyik szekrényében tartotta. A házat így, hogy egyedül maradt benne, túl nagynak érezte; elég lett volna neki két helyiség meg a fürdőszoba. De egyébként jól megvolt. Hosszú idő után először nem kellett alkalmazkodnia senkihez.

II.

Az utcai lámpa lágy sárga fénnyel világított be a szobába; ez megnyugtató volt. A takarót egész az álláig húzta. Lehunyta a szemét. Annak idején rájött, hogyan tud elalvás előtt különféle képeket vetíteni lelki szemei elé. Ezeken mindig fiatal volt, húsz év körüli, nem számított a valós kora, az aktuális ötvenöt sem. Az aznapi képzelt mozi az előző napinak volt a folytatása. Megint a néptelen tengerparton ült, lábujjai közén feljött a homok.

– Věrkáá – ütötte meg a fülét egy mély férfihang.

Körülnézett, de nem látott senkit.

– Věrkáá – hangzott ezúttal sürgetőbben.

Szorosabbra zárta a szemét, konokul összeszorította lábujjait, de érezte, hogy hiába, nem a homokban, hanem a paplan alatt mozdul a lába. Kinyitotta a szemét.

– Věrkáá – hallotta újra, ezúttal sokkal tisztábban. Közelről jött a hang, valahonnan kintről.

Kelletlenül lökte le magáról a takarót, felült, becsúsztatta lábát a papucsba.

Az ablakhoz óvakodott, kinézett a függöny takarásában. Egy férfi lógott a kerítésen kintről, mellkasa a lécekhez préselődött.

– Věrkáá – bődült el újra, és reménykedve pislogott a ház felé, legalábbis az asszony így látta.

Már amennyire látott a dühtől. Megragadta a függöny két szárnyát, és úgy szétrántotta, hogy a görgők kiugrottak a karnisból. Az ablak kilincse nehezen engedett, de végül mégis. Kitárta az ablakot, kihajolt.

– Mi a fenét üvöltözöl itt?

A férfi leugrott a kerítésről, hátrált két lépést. Bal lába közben úgy megrogyott alatta, hogy megtántorodott. Hunyorogva nézett a ház felé.

– Te vagy az, Věrka? – habogta gyengéden.

– Részeg vagy, menj haza!

– Mit mondtál?

– Hogy részeg vagy!

– Igen, az lehet – ismerte el a látogató.

– Na látod. Menj szépen haza. Tudod, oda, ahol laksz – csapta be az asszony az ablakot.

Behúzta a függönyt.

– Věrkáá… – nyüszögte a férfi újra, de Věra ezt már nem hallotta.

Ült az ágyán, mélyeket lélegzett, szívét a torkában érezte. A ház előtt csend lett. Majd az utca bal felén ugatni kezdtek a kutyák. Aztán egy puffanás, és egy guruló kuka hangja. Hazament a férfi, ez biztos. Az utca minden lakója az udvaron tartotta a kukáját, ő volt az egyetlen, aki valami ismeretlen oknál fogva a kapu előtt.

III.

Visszafeküdt, lehunyta a szemét, de hiába, nem bírt visszaaludni. Bosszúsan felült, majd felkelt, és enerváltan a tűzhelyhez vonszolta magát. Teavizet tett fel. Míg várta, hogy felforrjon, belebámult a semmibe. És meglátta.

Ott állt vele, akkori önmagával szemben. Akkori önmaga a szakmunkásképzőből kikerülő fiatal lányként a helyi szörpgyárban helyezkedett el. Az új kolléga nyújtotta felé a kezét, de az övé mintha odaforrt volna az oldalához. Volt a fiú tekintetében valami kihívó. Věra akkor már tapasztalt munkaerőnek számított, ez a suhanc viszont, akit a nyugdíjasként továbbszolgáló öreg karbantartó helyére vettek fel, úgy viselkedett, mintha ő dolgozna ott régebben. Nézte a fiú arcát, kiálló járomcsontját, a szeplőket tejfehér bőrén, gunyorosan felkunkorodó bal szájsarkát.

Jó két hete beszélt már a falu az új jövevényekről. A hajdani gyáros lerobbant villája elé költöztetőautó gördült. Magas nő szállt ki belőle, leeresztett vörös haja a háta közepét verdeste. Utána két kamasz, egy kisebb meg egy nagyobb, rövid hajuk ugyanolyan vörös, mint az anyjuké. A házba csak a fiatalabb fiú költözött be az anyjával. Az, hogy a faluba egyedülálló nő jött a gyerekével, még nem lett volna önmagában érdekes. De az, hogy a villa új lakói minden túlzás nélkül olyan vörösek voltak, mint a rókák, felkavarta a szokásos vidéki nyugalmat. Ebben a faluban, ahol egymás között házasodtak, sosem élt még vörös ember. El is vette az eszét az asszony hajszíne minden férfinak, a tejfelesszájú sihederektől egész az aggokig. Ott mászkáltak, settenkedtek a ház körül, lesben álltak, mint nyest a tyúkólnál. Annak ellenére, vagy pont azért, mert egyikük sem dicsekedhetett semmi pikáns kalanddal, melynek főszereplője a ház új úrnője lett volna, mocskos pletykák keltek szárnyra. A nők nem ismerték, de gyűlölték az első perctől fogva.

És a vörös asszony fia most ott állt Věrával szemben. Nem mosolygott, csak nézte kutatón a lányt. Aki elfogadta végre a felé nyújtott kezet, megszorította, de nyomban vissza is hőkölt, olyan forró volt az a kéz.

– Luboš – mutatkozott be a fiú.

– Věra.

Az enyhén felkunkorodó bal szájsarok alig láthatóan megremegett.

Luboš nagyon gyorsan beletanult a munkába. Miután beállította a gépeket, az alkatrészek végre pontosan illeszkedtek egymásba, és a csarnok megtelt ütemes kattogással, pöfögéssel, a szalagon utazó üvegek csilingelésével. Elődjével, az öreg, szószátyár karbantartóval ellentétben nem sokat beszélt. Nézni viszont nézett. Járt a pillantása ide-oda, hosszú másodpercekre meg-megállva a tárgyakon, az embereken, majd továbbrebbent. Egyszer hozott egy verebet, amelyik aztán beröpült a csarnokba, és beakadt a szellőzőrácsba. Volt, hogy a műszak vége előtt leállította a gépet, mert észrevette, hogy néhány másodperces késéssel présel. Mindenki tudott a szovjet gyártmányú masina hibájáról, de nem tett senki semmit. A fiú elődje sem foglalkozott a nemkívánatos eltéréssel, le is vitte a gép az öreg Plíšková ujjait.

Ebédszünetben, mikor a csarnok végében az otthonról hozott elemózsiát bontogatták, odajött hozzájuk a műszakvezető kisfőnök, egy náluk alig pár évvel idősebb, ám beosztásába időnek előtte beleöregedett, kerekedni készülő pocakú, gondosan stuccolt szakállú fiatalember.

– Szóval nyáron megyünk az északnyugati szomszédokhoz – kedélyeskedett.

– Hova? – fordult felé értetlenül Jarča, Věra egyidős kolléganője.

– Hova, hát Rügenre, nem?

– Neked ott vannak a szomszédaid?

– Vállalati kirándulás, tyúkész – mordult rá a kisfőnök. Jarča sértődötten harapott keménytojással bélelt kenyerébe.

– Bánhatja, aki nem jön! – folytatta a férfi. – Ádámkosztümben fogunk fürödni!

Csettintett a nyelvével, és sokatmondón végignézett a nőkön. Věra elpirult, félrekapta a tekintetét.

– Meg ne kérdezd, hogy milyen Ádám – döfött még egyet a kisfőnök Jarčán, aki látványosan odébbhúzódott egy kicsit, lenyalta ujjáról a rákenődött vajat, és csak úgy magának morogta:

– Hülyegyerek.

– Ha északnyugati szomszéd, akkor az Finnország, nem? – a vörös fiú oldalt ült, egyik kezében rántott húsos kenyér, a másikban savanyú uborka. Rájuk sem nézett.

– Hogy mi? – bizonytalanodott el a műszakvezető.

– Hát hogy ha a Szovjetunióhoz tartozunk – felelt Luboš nyugodt, tárgyilagos hangon –, akkor északnyugati szomszédaink a finnek.

– Azta, mennyi ész! Sok is egy karbantartónak, nem?

A műszakvezető azonban nem volt benne biztos, hogy itt most provokációról vagy a személye elleni támadásról van szó, így a biztonság kedvéért fájront után bekopogott az igazgatóhoz, és jelentette, hogy az üzemben államellenes dolgokat beszélnek.

– Miféle államellenes dolgokat? – kapta fel a fejét az igazgató, és részletesen elmondatta a kisfőnökkel az ebédszünetben történteket. – Na de műszakvezető elvtárs, mi valóban a Szovjetunióhoz tartozunk – torkolta végül le a stuccolt szakállút.

Az eszmecsere nem maradt titokban, mégpedig az igazgató titkárnőjének köszönhetően, aki a kisfőnöknek megengedett olyasmit, amit más férfiaknak nem – egészen addig, míg a műszakvezető tudtára nem adta érdeklődése megszűntét, mégpedig úgy, hogy a titkárnő irodájának ablaka alatt ölelgetett egy műhelybéli lányt.

Věra a titkárságra tartott, vitte a jelentkezési lapját az üzemi kirándulásra. Luboš pont akkor vágott át az udvaron, vagyis inkább táncolt, mert minden második lépésnél sasszézott egyet.

– Ne menj – mondta Věrának, mikor egymás mellé értek.

– Miért ne? Sosem voltam még a tengernél – tiltakozott felháborodva.

– Nem való neked az ilyesmi.

– Miért, mi való nekem?

– Gyere el hozzánk ma este, és elmondom. Hatkor, a kertbe.

A titkárságról a műszakvezető jött ki himbálózó léptekkel, két ujjával önelégülten végigsimított a szakállkáján, lapos pillantást vetett a táncikáló fiúra. Mire Věra megfordult, Luboš már messze járt.