„Megtörtént, úgyhogy újra megtörténhet:
ez történetünk lényege.”

Primo Levi

Ajánlás

Alfred Arthur Brookes és a többi hadifogoly emlékére, akik annyi mindent kiálltak azért, hogy ilyesmi soha többé ne történhessen.

Katie-nek, Amynek és Timnek. Szeretettel.

Történelmi háttér

Ezt a történetet Sidney Reed őrvezető elképesztő élményei ihlették, aki a második világháború ideje alatt a nácik által működtetett lengyelországi, Lamsdorfi Stalag VIIIB/344, majd a csehszlovákiai Saubsdorfi E166 számú munkatábor hadifoglya volt. A háború alatt Lengyelország és Csehszlovákia Hitler és a harmadik birodalom fennhatósága alatt álltak.

Ezerkilencszáznegyvennégyre, amikor ez a történet kezdődik, a nácik hatalmas fogolytáborokat építettek Csehszlovákiában és Lengyelországban, ahol a szövetségeseket az otthonuktól minél messzebb tarthatták fogva. A becslések szerint ezekbe a táborokba körülbelül kétszázezer brit katonát hurcoltak. A tiszteket hadifogolytáborokba vitték, de az ezerkilencszázhuszonkilences genfi egyezmény lehetővé tette, hogy az alacsonyabb beosztással rendelkezőket besorozzák a munkatáborokban működő ún. Arbeitskommandókba. A lamsdorfi hadifogolytáborban körülbelül tizenháromezer brit katona raboskodott, de ezenkívül körülbelül tizenkétezren dolgoztak bányákban, gyárakban vagy útépítéseknél.

Történetünk Szilézia csehországi régiójában kezdődik, ami ezerkilencszáztizennyolcig az Osztrák–Magyar Monarchiához tartozott. Ebben a térségben sokaknak német volt az anyanyelvük, ezért a náci megszállást örömmel fogadták. Hitler azonban ezerkilencszázharminckilenc márciusában bevonult Prágába, kihirdette a harmadik birodalom protektorátusát, így az ország a nácik fennhatósága alatt folytathatta az életét. Ezerkilencszáznegyvenégyre a cseh ellenállás megerősödött.

Ezerkilencszáznegyvennégy óta sok helység más nevet visel. A regényben vegyesen használjuk a mostani és a háború alatti elnevezéseket. Erről több információ a szerző jegyzetében található.

Prológus

Minden csendes és mozdulatlan volt, csak a cipőnk halk kopogása hallatszott, ahogy a kihalt utcán siettünk. Egy felhő eltakarta a hold halvány fényét, mi pedig lelassítottunk, mert alig láttunk valamit.

Ekkor hallottuk meg a kutyaugatást. Először csak egy kutya csaholt, elűzve ezzel az éjszaka csendjét. Megragadtuk egymás kezét, és egy pillanatig némán álltunk.

Újabb ugatás. Aztán még egy. Nem épület falai mögül jött, hanem kint ugatott, a szabad ég alatt, ahol mi is voltunk.

A hang hatására ösztönösen hátrébb léptünk, a házak barátságtalanul magasodtak fölénk, mintha elzárnák utunkat. Szívem kalapált, lélegzetem szaporává vált. Még jobban siettünk. A kutyák csaholása – talán kettő vagy három lehetett – az épületek között visszhangzott, és egyre közelebbinek hallatszott. Megfordultunk, hátha látjuk őket, de a sötétség túl sűrű volt. Tudtuk, hogy lépteink zaja a kavicsos utcán túlságosan is hangos.

Ekkor hallottuk meg a kiáltásokat; izgatott férfihangok, hogy az unalmas éjszakai őrjáraton végre történik valami, a hajszától izgatottan a kutyákat biztatták. Bármerre fordultunk, a kutyák és a férfiak egyre közelebbinek tűntek, és lépteink is egyre hangosabbak voltak.

Zihálásunk, a vér zúgása fülünkben, az aszfalthoz csattanó cipőnk, a csaholás, a férfiak kiáltozása és rohanása hangorkánná erősödött, és egyre közelebb ért hozzánk. Talán megállhattunk volna, hogy segítségért könyörögjünk, de nem tettük. Bill karon ragadott, és csak futottunk egyre sebesebben. Alig bírtam tartani a tempót, táskám ütemesen a lábamhoz verődött.

Egyszer csak végre megnyílt a terep, és megláttunk egy kapualjat, ami sötét boltok övezte kis utcába vezetett. Az utca végén úgy tűnt, hogy a homály újabb kanyart rejt, de amikor közelebb értünk, láttuk, hogy csupán széles kapualj két lépcsőfokkal.

A kutyák már majdnem utolértek, amikor Bill behúzott a kapualjba, szorosan átölelt, és ezt suttogta a hajamba: Sajnálom! Majd ellökött magától, hogy ne együtt találjanak ránk. Lehunytam a szemem, vártam, hogy mikor marnak belém a kutyák, és reméltem, hogy hamar túlleszek a dolgon.

Mintha minden egyszerre történt volna: a kutyák, a férfiak és az arcomba világító lámpák. Felemeltem a kezem, hogy eltakarjam a szemem, miközben hallottam, ahogy a férfiak zihálnak és körülöttem hangoskodnak. Fogam annyira vacogott, hogy össze kellett szorítanom az állkapcsomat A fényáradat mögül egy idősebb tiszt ordított rám németül:

– Kezeket fel! Arccal a falnak!

Leléptünk két lépcsőfoknyit. Bill a kapualj egyik oldalához húzódott, én a másikhoz. Felemeltem a kezem, és arccal a falnak támaszkodtam, hogy el ne essek, bőrömön éreztem a durva tégla érintését.

A fal mögül mintha éreztem volna az ott élő emberek jelenlétét, akik meglapulnak, akár az egerek, vagy talán izgalommal, esetleg sajnálattal telve hallgatóznak. Beharaptam az ajkam, és elhatároztam, hogy nem fogok sírni, és hogy az nem lehet, hogy így érjen véget minden.

ELSŐ RÉSZ

Vražné, a németek által megszállt Csehszlovákia

1944. JÚNIUS–OKTÓBER

1.

A háború Európában már öt éve tartott, és ezek a rémes, viharos események családokat szakítottak szét, több millió embert távolítottak el szeretteitől. Néha azonban – de tényleg csak néha – közelebb is hozták őket. Ahogy engem és Billt. Így kereszteződhetett útja egy cseh földműves lányának és egy londoni fiúnak, akik különben soha nem találkoztak volna. Mi pedig kinyújtottuk a kezünket, összekapaszkodtunk, és soha többé nem eresztettük el egymást.

Találkozásunkat Bájolgó Parancsnoknak köszönhettük. Én mindig csak Bájolgó Parancsnokként emlegettem, mivel volt valami túlzott buzgóság a természetében, ami miatt nem tudtam jó szemmel nézni rá. Habár náci tiszt volt, más volt, mint a többi SS-katona, akik figyelmeztetés nélkül állítottak be a tanyára, hogy mindent átkutassanak, vagy hogy apámról és a bátyámról, Janról faggatózzanak.

Azonnal tudtuk, hogy ő más, mert az első napon, amikor megjelent, mielőtt benyitott volna a hátsó ajtón, kopogott. Zömök, vidéki koszttól jóllakott teste ott tornyosult az ajtóban.

Anyám épp a mosogató fölött állt, és krumplit szeletelt. A kezében lévő darabot a vízbe dobta, majd jobb kezében a késsel megfordult.

A férfi egyetlen pillantással végigmérte a konyhát, a kést, a kötényben álló anyámat, engem, ahogy az asztalnál ülök, amin szétterítve ott hevertek a könyveim, és a földön játszó Mareket.

– Beszél németül? – kérdezte anyámtól udvariasan, holott a mi környékünkön az emberek semmilyen más nyelven nem beszéltek.

– Természetesen! – felelte anyám kifogástalan irodalmi németséggel, miközben kézfejével kisimított egy hajtincset a homlokából. Én óvatosan felé biccentettem a fejemmel.

Az arca felderült.

– Bejöhetek?

Anyám legyintett, mintha azt mondaná, hogy úgysem akadályozhatja meg, majd tett egy lépést előre.

Kését a mosogató szélére tette, majd megdermedt, amikor meglátta a sarat, amit a férfi a csizmájával behordott. Marek, a kisöcsém felállt. Még csak nyolcéves volt, de nagyon komolyan vette, hogy ő a férfi a háznál.

A százados levette a sapkáját. Rövid, őszes haja volt. Vidéki származásúnak tűnt, aki sokat volt napon. Szája vékony és kissé erőszakos, de a körülötte lévő ráncok arról árulkodtak, hogy szeret nevetni. Fejfedője nélkül idősebbnek tűnt.

– Körülnéztem a tanyán. – Anyám tekintete elsötétült, a férfi pedig észrevette ezt. – Szeretném felajánlani segítségemet a betakarításhoz.

Persze csak azért, hogy aztán elkobozzák az egészet, gondoltam magamban, és tudtam, hogy anyámnak ugyanez jár a fejében. Elvettek tőlünk mindent, amit megtermeltünk: az összes szál répát, minden egyes véka zabot és a sonkákat is.

– A mankendorfi fűrésztelepnél dolgozik néhány hadifogoly. Utat építenek a faszállító kocsiknak, de egy-két embert biztos fel tudok szabadítani maguknak, amikor sok a munka. Az a feladatom, hogy foglalkozzak a régióban az erdei munkálatokkal és a mezőgazdasággal. Ez a tanya hatalmas ahhoz, hogy ketten gondoskodjanak róla.

– Hárman! – mondta erre az öcsém, mire anyám nyugtatólag a vállára tette a kezét, ám a parancsnok helyeslően biccentett.

– Hármuknak.

Egyébként igaza volt. Még ha hajnaltól napnyugtáig is dolgoztunk volna, anyám és én akkor sem tudtuk volna pótolni a kiesett munkaerőt: apámét, Jan bátyámét és a két napszámosét.

– Mi a neved? – kérdezte öcsémet a parancsnok barátságosan.

Ő habozott, majd megmondta, hogy Mareknek hívják, és cseh nagyapánkról nevezték el. Ha másokkal vagy az iskolában voltunk, általában a másik nevét, a Heinrichet használtuk, amit anyai nagyapánk után kapott. Anyám és én egymásra néztünk, de nem szólaltunk meg.

– A tanya nagyon szép – folytatta a parancsnok. – Én is ilyen helyen nőttem fel, és tudom, mennyi munka van vele.

Arra gondoltam, hogy bárcsak lenne itt inkább egy igazi náci, akivel nem kellene csevegni, hanem csak egyszerűen átkutatná az összes szobát, semmit sem kérdezne, csak kiforgatná az összes szekrény tartalmát, mintha mindez jogában állna, és akit emiatt izzó gyűlölettel utálhatnék. Amíg ezek ott voltak, végig a padlót bámultuk, hogy ne tudják leolvasni az undort az arcunkról.

De Bájolgó Parancsnokkal már első alkalommal is az volt a helyzet, hogy amikor ránéztem, inkább ő kapta el a tekintetét.

– Mi a legsürgősebb feladat? – kérdezte.

– Le kell kaszálni a szénának valót, mielőtt a vihar ideér – felelte anyám, ő pedig bólintott.

Fura volt, hogy anyámat otthon németül hallottam beszélni. Amióta a nácik bevonultak Prágába – immár öt éve –, csakis csehül beszéltünk.

– Akkor holnap reggel! – mondta a parancsnok, majd feltette a sapkáját, és felemelte a kezét, hogy szalutáljon, ami inkább úgy tűnt, mintha árnyékot akarna tenni a szeme elé. – Heil Hitler!

Mi is motyogtunk valamit, ő pedig sarkon fordult, és kiment az ajtón. Marek visszaült a földre.

Hallottuk, ahogy a léptei távolodnak. Egyik lábát mereven tartotta, csizmái szabálytalan ütemben koppantak a földön.

Arra gondoltam, hogy biztosan ezért van az, hogy nem oroszokat öldököl vagy partizánokra vadászik, mint amilyen apám és Jan is voltak. Talán megsérült a lába.

Mikor hallótávolságon kívülre ért, anyám kifújta az addig bent tartott levegőt, és átváltott csehre.

– Nos – kezdte –, nem állítom, hogy nem kél el a segítség. Feltéve, ha nem üti majd bele az orrát mindenbe.

Anyám és én még reggeliztünk másnap reggel fél hatkor, amikor hangos dörömbölést hallottunk az út felé eső kapu irányából.

Anyám megitta a kávéját, és vékony sálat terített válla köré.

Kihúzta magát, fogát összeszorította, mintha arra számított volna, hogy bizonygatnia kell, hogy ő itt maga a gazda, nem pedig csak a felesége. Fekete színű göndör haját fekete kendő alá simította, amitől szigorúnak, szinte félelmetesnek tűnt. Mire Bájolgó Parancsnok bekopogott a hátsó ajtón, és udvariasan megkérdezte, hogy készen állunk-e, megkötöttük a kutyákat. Annyira önteltnek tűnt, hogy legszívesebben pofon vágtam volna.

– Attól tartok, férje és idősebbik fia miatt őrt is kell állítanom. – Majd bocsánatkérően megvonta a vállát.

Anyám nem szólt, csak becsukta orra előtt az ajtót, majd átvágott a konyhán, és kiviharzott az udvarra, hogy leemelje a kaput záró gerendát. Odakint egy kisebb teherautó várakozott rajta húsz férfival. Öt fogoly és egy idősebb őr leszállt. Anyám tartotta a kaput, amíg egyenként bejöttek, és közben mindegyiküket végigmérte.

Bájolgó Parancsnok követte őket, majd buzgón segített anyámnak visszahelyezni a gerendát a helyére, ami teljesen felesleges volt.

Az öt hadifogoly beért az udvar közepére, az őr pedig hangos szóval megálljt parancsolt. Én az ajtófélfának dőlve ásítottam egyet. Marek pedig mögülem leskelődött.

A férfiak felsorakoztak, én pedig ekkor pillantottam meg Billt. Szőke hajával, acélkék szemével és kölyökarcával túl csinos volt a többiekhez képest – kitűnt közülük. Azt hittem, lengyel, hiszen az angoloknál nem jellemző ilyesfajta külső. Vele együtt az összes fogoly anyámat bámulta, aki ott állt előttük Bájolgó Parancsnok társaságában. Egy pillanatra én is az ő szemükkel láttam anyám nőies alakját, sötét szemét és felszegett fejét. Bár a szoknya, amiben dolgozni szokott, viseltes volt, méltóságteljesnek tűnt, akár holmi parasztasszonynak álcázott királynő.

– Jók lesznek! – mondta, és a fapapucsában keresztülment az udvaron, hogy kihozza a szerszámokat az istállóból.

Eközben a rabok mindent jól megnéztek: az udvarunkon zárt kört formáló házat, az istállókat, a csűrt és a szénapajtát. Talán azt latolgatták, hogy szökhetnének meg. Aztán ahogy elindultam feléjük, engem is végigmértek. Amikor álltam a tekintetüket – és mert tudták, hogy az őr szemmel tartja őket –, a földet kezdték bámulni, vagy valami semleges néznivalót kerestek; a szivattyút, a régi bádogkádat vagy a vörös tetőcserepeket. Bill azonban érdeklődve bámult továbbra is, úgyhogy felszegtem az állam, és őt figyeltem. Ez nem szerelem vagy vágyakozás volt első látásra, de a levegőn átsuhant köztünk valami borzongás, valami várakozással teli, kölcsönös jeladás. Talán a felismerés.

Bájolgó Parancsnok váltott néhány szót anyámmal, miközben kiosztotta a kaszákat, a gereblyéket és a vasvillákat, az őr pedig fegyverét a négy, éles szerszámot kézben tartó férfira szegezte.

Az őr megköszörülte a torkát, és angolul szólt oda a foglyoknak:

– Jobban teszitek, ha nem próbálkoztok semmi ostobasággal, fiúk! Tudjátok, hogy lövészárokban voltam, sok törleszteni valóm van!

Ők bólintottak, én pedig jól megjegyeztem magamnak, hogy az őr tökéletesen beszél angolul.

Anyám kinyitotta a szénapajta ajtaját, majd azon keresztül mutatta az utat a mező irányába. A menetet én zártam. Bájolgó Parancsnok egy ideig bicegve kísérte anyámat – aki nagy léptekkel haladt –, és próbált vele szóba elegyedni. Nem bírtam megállni mosolygás nélkül, tekintetem pedig újra találkozott Billével, és láttam milyen csodálattal és elismeréssel figyeli anyámat. Amikor mosolygott, arca egészen felderült. Bájolgó Parancsnok megérezhette, hogy bolondot csinált magából, mert hirtelen megállt, összeütötte a sarkát, és szép napot kívánt. Anyám sarkon fordult, és udvariasan megköszönte neki a kaszáláshoz felajánlott segítséget. A parancsnok elégedett arccal vette az irányt a kocsija felé.

Amint az első mező széléhez értünk, anyám megmutatta, hogy kell rendesen kaszálni. A foglyok közül ketten egyáltalán nem figyeltek rá, de Bill feszült figyelemmel nézte, és próbálta utánozni mozdulatait. Arra gondoltam, hogy esetleg városi, és ilyesmit még soha nem csinált. Ezután mindannyian megkapták a kaszákat, és gyakorolniuk kellett, míg csak anyám elégedetten nem nyugtázta, hogy most már megfelelően el fogják tudni végezni a munkát. Az a két ember, aki nem is figyelt, nyilvánvalóan végzett már paraszti munkát, de Bill és a barátja egy darabig csak ügyetlenül csapkodott, míg végül sikerült valamit egyáltalán levágniuk. Szinte szégyelltem magunkat helyettük is, de anyám nagyon türelmes volt, odaállt Bill mögé, és jobb könyökét a megfelelő helyzetbe igazította, úgyhogy mikor végül a kasza könnyedén nyeste a szárakat, Bill boldogan és elégedetten rám pillantott. Akaratlanul is visszamosolyogtam.

Az őrök jól tették, hogy korán ébresztették a foglyokat aznap, mert a felhőtlen ég alatt emberpróbáló hőség kerekedett. A kaszálás fárasztó és tikkasztó munka, és igyekezni kell, nehogy utolérjen az eső. Ezeken a forró napokon bármikor lehetett viharra számítani. Az emberek egyenként kértek engedélyt, hogy megszabadulhassanak zubbonyaiktól és ingjeiktől. Döbbenten láttam, mennyire soványak; kiálló bordáikkal olyanok voltak, mint holmi éhenkórász gebék. Bill és páran mások szakadt trikót viseltek. Rá se hederített az őrre, aki ordítva sürgette, hogy folytassa a munkát; fogta az ingét, és alkalmi fejfedőt készített belőle, ami nyakát és vézna vállait is fedte. Ahogy a hófehér bőrét figyeltem, arra gondoltam, biztos hamar leég majd. Engem sosem égetett le a nap, csak lebarnultam.

Anyám és én együtt dolgoztunk velük, hogy megbizonyosodjunk róla, minden úgy történik, ahogy ő elvárja. Ki tudja, Angliában hogy végzik az ilyesfajta munkát.

Négyen – köztük Bill – kaszájukkal haladtak végig a sorokon, mi pedig az ötödik fogollyal felszedtük, és kévékbe gyűjtöttük az illatos szénának való füvet, majd összekötöztük, hogy aztán a levegőn kiszáradhassanak. Lassan, magabiztosan és szó nélkül dolgoztunk, anyám és én pedig olykor felegyenesedtünk, és körülnéztünk.

Anyám a kaszálókat figyelte, hogy biztosan tudják-e, mi a dolguk, nem hagynak-e ki valamit, vagy hogy nem kell-e megfenniük a kaszát. Én az aranyló mezőt és a kék eget kémleltem, szemem sarkából pedig Billt, aki mostanra úgy bánt a kaszával, mintha mindig is ezt csinálta volna. Hát- és vállizmai a kasza lendületével összhangban ütemesen dolgoztak. Mozdulataiban volt valami könnyed lazaság. Valami eleven erő.

Bill munka közben fütyörészett, a kaszát a zene ritmusára suhintotta. Én egyik dallamot sem ismertem, de az idősebb férfi néha csatlakozott hozzá, és ekkor kis kórussá alakultak.

Mikor láttuk, hogy az őr egész délelőtt dolgoztatná őket, anélkül hogy inni adna nekik, anyám visszaküldött a házba vízért, amivel aztán körbejártam, és mindenkinek öntöttem a bádogpoharába. Bill boldogan széles mosolyt villantott felém. Láttam, hogy az egyik felső fogából letört egy darab.

– Bárcsak… sör lenne – mondtam tört angolsággal, mire ő még jobban mosolygott.

– Majd úgy iszom – mondta nevetve, és elismerően csettintett a nyelvével. Láttam, hogy próbálja folytatni az elindult beszélgetést. – Ti foglalkoztok itt sörfőzéssel? – kérdezte.

Bólintottam.

– Igen, termesztünk… ööö… – Nem jutott eszembe az árpa angolul.

– Termesztitek a sört? – Az arca tettetett meglepődést mutatott. – Szerintem meghaltam, és ez itt a mennyország!

Elnevettem magam, amivel megmenekültem a kellemetlen helyzetből, viszont az őr is odalépett, és fegyverével úgy taszította oldalba Billt, hogy az láthatóan fájdalmas volt, majd angolul ráüvöltött.

– Nyomás vissza dolgozni, lusta disznó!

Gyorsan megtanultam, hogy nem szabad hangosan nevetnem, különben felhívom az őrök figyelmét a foglyokra.

Az őr a mező szélén állt egy göcsörtös fa árnyékában, és miközben figyelte, ahogy dolgozunk, a fegyverével babrált és az inge gallérján matatott. Arca izzadtságtól csillogott. Megpróbált elhessegetni egy kitartó böglyöt vagy szúnyogot, ami bárcsak belé csípett volna! Arra gondoltam, hogy besorozott katona, és talán még örült is, hogy hadifoglyokat kell őriznie, nem pedig a fronton harcolnia.

Biztos voltam benne, hogy tudja, ez a néhány fiatal férfi bármikor le tudná teperni, ha úgy akarnák. Nem volt más eszköze, csak a fegyvere és a fontosságtudata. Az pedig tény, ha meg is próbálnának elszökni, a nácik által megszállt Európa kellős közepén vannak, a legközelebbi semleges ország pedig több száz kilométernyi távolságban terül el. Éreztem, hogy Bill engem figyel, miközben az őrt nézem, de inkább nem néztem rá.

A foglyoknak délben megengedték, hogy ebédszünetet tartsanak, úgyhogy mindannyian elővették a csomagjukban lapuló kis darabka kenyeret. Mikor anyám meglátta az élelmiszeradagjukat, intett, hogy menjek vissza a házba a tegnap sütött kenyérért, házi vajért és sajtért. Az őrnek sört is hoztam, hogy a kedvében járjak, és hogy máskor is elhozza hozzánk a foglyokat. Persze volt annyi eszem, hogy először ebédet adjak neki, és alig bírtam leplezni döbbenetemet, hogy mennyi sajtot vett magának. Bárcsak külön adagot hoztam volna neki ahelyett, hogy az egészből kínálom.

A maradékot odavittem a tölgyfa árnyékában heverő foglyoknak. Néhányan el is szenderedtek. Bill hátát a fatörzsnek támasztva ücsörgött, és engem figyelt, ahogy a társait kínálgatom. Úgy néztek rám, mintha ennél finomabbat még soha nem ettek volna. Billt a végére hagytam.

Ahogy lehajoltam hozzá a kis elemózsiával, rám mosolygott én pedig vissza. Rám kacsintott, szeme pedig most még kékebben csillogott, mint amit korábban az udvarunkon láttam. Mosolya széles volt, mintha igazán szeretne nevetni. A többiek csak az ételükre figyeltek, de ő a szemembe nézett.

– A kenyeret és a sajtot is itt készítitek? – kérdezte lassan artikulálva.

Igyekeztem összeszedni gyatra angoltudásomat, miközben azt kívántam, bárcsak jobban igyekeztem volna az iskolában!

– Igen, készítjük.

– Évek óta nem ettem ilyen jót…

És úgy mosolygott rám, hogy el kellett kapnom a tekintetemet. Nem gyakran fordult elő velem, hogy megnémulok, de most egyetlen angol szó sem jutott eszembe.

– Remélem… tetszik… – feleltem lassan.

Hamiskásan rám kacsintott.

– Ó, nagyon is tetszik!

Gyomrom megremegett, hiszen tudtam, hogy nem a sajtra gondol, és csehül válaszoltam.

– Nincs itt egyetlen hozzám fogható lány sem! – és közben haragudtam magamra, hogy nem tudom ugyanezt angolul elmondani.

Visszamentem anyámhoz, miközben éreztem, hogy néz.

Mire a délután véget ért, a nagyobb mezővel végeztünk, és a kévékbe kötött szénának valót felpakoltuk a szekérre. Az én feladatom volt, hogy figyeljek a kancára, fogjam a fejét és vezessem, pedig már megszokta ezt a munkát, és nem volt rám szükség. Az orrát simogattam, és édes fűvel kínáltam.

Még ha nem is néztem oda, tudtam, Bill merre dolgozik, mert munka közben fütyült és dudorászott. Együtt élt a zenével.

Forró nap volt, mindenkiről patakzott a veríték, ezért kétszer is visszamentem a házba, hogy a foglyoknak hideg vizet hozzak. Amikor kiosztottam, mindig Billt hagytam a végére, és az őr vizslató tekintete mellett megpróbáltam néhány szót váltani vele.

– Bill vagyok – mondta. – Téged hogy hívnak?

– Izabela – feleltem, ő pedig kétszer is megismételte a nevemet.

– Isabela, Isabela – mintha szerette volna minél helyesebben kiejteni. – Ez jelent valamit? – kérdezte, de én nem tudtam, hogy magyarázzam el angolul.

Megvontam a vállam, és megráztam a fejem.

– Azt hiszem, Spanyolországban volt egy Izabella nevű királynő – mondta erre, én pedig hitetlenkedve bámultam rá.

– Bill? – kérdeztem. – Mit jelent?

– Fogalmam sincs. Egy király nevéből jön. Hódító Vilmoséból. – Szomorúan a szakadt ruháira mutatott. – Hát, én elég furcsa hódító vagyok…

Fogalmam sem volt, miről beszél, vagy hogy miért kezdett el halkan nevetni, hogy az őr meg ne hallja, de öröme ragályos volt, úgyhogy én is halkan kuncogni kezdtem. Hirtelen elöntött az érzés, hogy minden nehézség és zűrzavar ellenére az öröm igenis lehetséges. Bill arcán ugyanezt láttam.

A nap végére egész testünket belepte a por; hajunkat és nedves bőrünket is.

Az őr figyelte, ahogy a foglyok kézről kézre adják a kút fogantyúját, hogy megmosakodjanak. Mindannyian derékig levetkőztek, és odahajoltak a vízsugár alá, ami hideg volt, úgyhogy levegőért kapkodtak, nevettek és egymást fröcskölték, akár a gyerekek. Én a pajta ajtajában álltam, igyekeztem észrevétlen maradni és másfelé nézni, hogy ne tűnjön fel senkinek, alig várom, hogy Bill kerüljön sorra.

Szemem sarkából figyeltem, ahogy hófehér felsőteste lemeztelenedik. Elborzadtam, hogy mennyire sovány és hogy milyen inas a karja, de közben valami ficánkolni kezdett odabent a gyomromban. Vizes kezével beletúrt a hajába, majd hátralépett, nevetve felemelte a fejét, mintha nem is félig halálra éheztetett fogoly lenne távol az otthonától, hanem csak egy fiú, aki tudja, hogy egy lány félszegen figyeli, és gyönyörködik abban, amit lát.

Visszahúzta az ingét. Haja vizes volt, ezért sötétebbnek látszott, és ahogy száradt, egyre világosodott.

Levettem a cipőm, és felálltam egy fapadra úgy, hogy anyám ne lásson, és hogy az ablakon keresztül a kapu fölött kinézve lássam, hogy hajtanak el a kocsival. Bill azonban valahogy tudta, hogy ott vagyok, és amikor befordultak a kanyarban, felém intett.

Mikor beléptem a konyhába, anyám épp hatalmas adag kenyértésztát borított az asztalra. Marek a földön játszott a kisautóival.

Anyám arcán olyan széles mosoly terült szét, amilyennek nyoma sem volt azóta, hogy apám és Jan elmentek, de amint meglátott, elkomorodott.

– Légy óvatosabb! – mondta.

Elvörösödtem, és arra gondoltam, előtte nem lehetnek titkaim.

– Az őr is látja, amit én – tette hozzá.

Ebben én nem voltam olyan biztos.

– Tudom, hogy nehéz, hiszen a fiúk mind elmentek, de ez akkor is lehetetlen.

– Milyen fiúk? – kérdezte Marek.

Mintha meg sem hallottuk volna.

Mindig is gyűlöltem azt hallani, hogy valami lehetetlen, és azonnal elhatároztam, hogy bebizonyítom az ellenkezőjét. Ezt anyámtól örököltem, ő is pont ilyen. Ha valaki azt mondta volna neki, hogy nem csatlakozhat a partizánokhoz, akkor azonnal megpróbálta volna, akárcsak én.

Az anyaságot úgy képzelte, hogy akaratomat a sajátjához idomítja, de én rá hasonlítottam. Mikor kicsi voltam, elhatároztam, hogy nem fogom megenni a nyúlhúst. Összeszorítottam a fogam, és nem voltam hajlandó egy falatot sem a számba venni belőle. Ezután minden étkezéskor ugyanazt az ételt tette elém, semmi mást nem adott, és azt mondta, ha ezt nem eszem meg, akkor biztos nem is vagyok éhes. Napokig koplaltam, szinte már szédültem az éhségtől.

Amikor a harmadik napon is a nyúlpörköltet tette elém reggelire, láttam, hogy kicsit már megbuggyant. Ekkor, ahogy már számítottam rá, közbelépett apám, aki a disznóknak adta az ételt, majd azt mondta anyámnak:

– Pont olyan, mint te!

Később aztán valahányszor a család nyulat evett, én egy tál főtt répát kaptam még akkor is, amikor mondtam neki, hogy már szeretem a nyúlhúst.

De a fiúkkal kapcsolatban igaza volt. Több kilométernyi távolságban nem volt tizennégy évnél idősebb fiú sehol. Az a kevés, aki csehül is beszélt, csatlakozott az ellenálláshoz, mint apám és Jan, a német ajkú többség viszont a náci hadsereg önkéntese lett, vagy elment a birodalom gyáraiba dolgozni. Az általam ismert lányok közül is sokan elmentek, azokról pedig, akik maradtak – például Matyldáról és Dagmarról –, azt pletykálták, hogy a közelben bekvártélyozott katonák szeretői. Mondjuk az ő életük legalább mozgalmas volt, én pedig, akárcsak a lámpafényben keringő bogár, tizenöt éves korom óta mindennap ugyanazt csinálom. Öt év alatt annyi új dolgot felfedezhettem volna, de ehelyett egész életemet a tanya és a ház töltötte ki, igaz, néha elmentem a piacra vagy a templomba. Életem pont olyan fölösleges volt, akár valami rég kinőtt cipő.

– Ma keményen dolgoztál! – mondta anyám, hogy megpróbáljon felvidítani.

Kelletlenül elmosolyodtam.

– Te is!

Mikor is volt olyan nap, amikor ő nem dolgozott keményen? Az életében vajon mi más volt még a munkán kívül?

Evés után a szobámba mentem, és levettem a polcról a poros iskolai angolkönyvemet, kinyitottam, és belemerültem. Nekem nem lesz olyan életem, mint anyámnak. Ebben egészen biztos voltam.

2.

Mikor aznap reggel megérkeztek Vražnéba a tanyára, Billnek olyan érzése támadt, hogy valami fontos történik vele. Az utóbbi öt évben folyamatosan úgy érezte, a világ tágul és szűkül, tágul és szűkül, mintha valami hatalmas, lélegző állat mellkasában élne. Ma reggel pedig úgy érezte, végre levegőhöz jutott.

Társára, Harryre nézett, aki csak ásítozott, vakarózott, és semmi sem utalt arra, hogy ő is valami különlegeset érezne. Korán kezdték a munkát, és előttük állt még egy nehéz nap. Bill csak annyi változást érzékelt, hogy ma az idősebbik őr volt velük, valamint egy elegáns kiállású parancsnok. Általában csak ledobták őket azon a helyen, ahol aznap dolgozni kellett: hol erdei munkát végeztek, hol utat építettek vagy egy tanyán kellett segíteni valami buzgó, fegyvert lóbáló nácibarát helybélinek. Bill azon tűnődött, mi olyan különleges ebben a mostani munkában, hogy két őr is vigyáz rájuk.

Mikor a konyhaajtó kinyílt, elmosolyodott. Egy negyvenes éveiben járó csinos nő lépett ki rajta fapapucsban, kopott szoknyában, fején kendővel, de mégis olyan méltóságteljesen elegánsnak tűnt, mintha éppen bálba készülne. Bill rögtön arra gondolt, hogy ezért van két katona. Á, ezek nem minket fognak figyelni!

Egy pillanattal később egy huszonéves lány is megjelent az ajtóban, majd anélkül, hogy észrevette volna, milyen hatást tett a fiatal foglyokra, akik már hosszú ideje nem találkoztak nővel, az ajtófélfának támaszkodott. Az idősebb nő igazán vonzó volt, de a fiatal akár egy korty édesvíz a sivatagban. Bill látta, hogy Harry kiegyenesedik mellette, ő pedig kissé hátrébb hajolt. A lány komótosan végigmérte őket.

Barna haja volt és macskaszeme; anyja kerekded nőiességével szemben ruganyos volt és karcsú. Ahogy Bill állta tekintetét, az udvar kerítésének falai mintha távolodni kezdtek volna.

Korábban is érezte már, mintha a világ kitágult volna. Ezerkilencszázharminckilencben, amikor tizennyolc éves volt, egy vasárnapi futballmeccs után kissé túl sok sört gurított le a csapattal, majd pedig egymást biztatták, hogy álljanak be a seregbe. Akkor még egyáltalán nem volt tisztában azzal, hogy bizonytalanul hosszú időre lemond a saját élete feletti irányításról, és nem tudta elképzelni, hogy ezután majd más mondja meg neki, mikor hova mehet, mit viselhet, ehet, mikor feküdjön le és keljen fel, és hogy kit gyilkoljon meg. Ám amikor bevonult, rádöbbent, hogy nem látja többé a Stoke Newington kocsmát, ahol felnőtt, a londoni Paddingon pályaudvaron lévő munkahelyét, sem a bárt, ahol esténként zongorázott vagy szaxofonozott.

Az alapkiképzés után, amikor Portsmouth kikötőjében hajóra szállt, hogy elutazzon az ismeretlen frontra, a világ ismét kitágult számára, megtelt lehetőségekkel és veszéllyel, a tengeribetegség és a honvágy érzésével. Hiányzott neki az anyja, az unokatestvére, Flora, sőt még a főnöke is a vasúti jegyirodából. Hiányzott a zongora, ami, mióta az eszét tudta, mintha élete része lett volna. Szenvedett a hosszú tengeri hajóutak unalmától, amikor Dél-Afrikáig vagy a Szuezi-csatornáig nem lehetett más szórakozással elütni az időt, mint végtelen kártyapartikkal. Néha játszott a harmonikáján, és énekelt hozzá. Amikor megkerülték Fokvárost, látta a Tábla-hegyet, aztán a sivatagban érezte a homokot bakancsa talpa alatt.

Sátraikat sötétben és metsző szélben állították fel, és reggel, amikor a sátorból kikászálódott, ott volt a hatalmas piramis.

– Szerintem Egyiptomban vagyunk! – kiáltott át a válla fölött.

– Remélem, a NAAFI-nál van egy kis tea! – válaszolt Harry.

De Billt nem érdekelte a tea, legszívesebben azonnal megmászta volna a piramist, hogy kitárt karokkal ott álljon a tetején, és körbenézzen a világban, ami sokkal nagyobbra nőtt, mint valaha gondolta volna.

Harry aznap éjjel néhány társukkal meglátogatott pár helybeli bordélyházat, de Bill nem tartott velük.

– Aztán majd ne gyertek hozzám sírni, amikor elkapjátok a trippert! – mondta nekik. Inkább arra a lányra gondolt, akit otthon hagyott, járta a bazárokat és az utcákat, és elmerült az ismeretlen izgalmakban.

Miután kigyönyörködte magát Kairó csodáiban, Bill kitágult világa újra összeszűkült a tank fullasztó belső terére, amivel napokba telt átkelni a homoksivatagon. A lövészek a lőállásban ácsorogva próbáltak némi friss levegőhöz jutni. Egymás közelsége irritálónak hatott a perzselő nap által felforrósított acélmonstrumban, ami olyan volt, akár egy koporsó. Olyan hőség volt odabent, hogy a Harry huszonegyedik születésnapján kibontott sós marhahús valósággal kifolyt a konzervdobozból. A nappali forróság és az éjszakai vacogás végtelen unalmát aztán hirtelen fülsiketítő robbanások szakították meg, körülöttük gránátok robbantak egymás után, akár a céllövöldében a porcelánkacsák.

Ő, a szőke Bill és a barna, hullámos hajú Harry, mindenben kitartottak egymás mellett, akár a jó testvérek. A lányok nem bírtak ellenállni Harry álmodozó szemeinek, csinos Bill pedig még a férfitekinteteket is odavonzotta, olykor Harry kellett ahhoz, hogy távol tartsa őket. Ez a barátság mindkettőjük számára több volt, mint amit békeidőben átélhettek volna.

Bill érezte Harry minden rémületét, és Harry is látta, Bill mennyire retteg. Kölcsönös volt köztük a bizalom, támogatták egymást, megosztottak minden falatot. Olykor persze vitáztak és egymás agyára mentek, de mindketten tudták, hogy a másik bármikor a hátára kapná, és addig gyalogolna vele keresztül a sivatagon, míg már lépni sem tud. Bajtársak voltak.

Ezerkilencszáznegyvenegyben együtt estek fogságba a tobruki csatában. Tankjuk találatot kapott, és ahogy a füsttől fuldokolva kimásztak, szembetalálták magukat a náci puskák csöveivel. Nem volt más választásuk, mint felemelni a kezüket, és megadni magukat.

– Remeg a lábam… – mondta Bill Harrynek.

Harry keserűen mosolygott.

– Legalább nem kell visszaülnünk a tankba…

Felnevettek, aztán az egyik náci rájuk ripakodott.

– Tommyk, a háború számotokra véget ért!

– A szentségit! – mondta erre Bill. – Nem hiszem el, hogy tényleg ezt mondta. Azt hittem, ilyen csak a filmekben van…

Pár héttel később a szigorúan őrzött líbiai börtönből, ahol mindannyian hasmenést kaptak és takaró nélkül kellett átvacogniuk a fagyos éjszakákat, hajóval Szicíliába szállították őket. A rakodótérben olyan sok fogoly zsúfolódott össze, hogy jó néhányan a fedélzeten aludtak, akár a partra vetett szardíniák. Bill és Harry azonban nem bánták, hogy a tenger kéksége veszi őket körül, és hogy láthatják a hajó mellett játszadozó delfineket. Bill a nyílt eget bámulva hónapok óta először érezte, hogy lélegzethez jut. De amint a világ ismét kitágult számára, azonnal be is zsúfolták egy sötét marhavagonba, amin végigzötykölődhette Dél-Olaszországot, míg csak meg nem érkeztek az őrtornyokkal és szögesdróttal őrzött hadifogolytáborba.

Mussolini katonái némileg barátságosabbak voltak, mint az Afrikakorps, és az ellátás is jobb volt, de hosszú napokon keresztül semmivel sem tudták elfoglalni magukat reggeltől estig, amikor pedig lement a nap, képtelenek voltak megvédeni magukat a szúnyogtámadásoktól. Néhányan azzal szórakoztak, hogy fogadást kötöttek, melyik gyík szalad fel hamarabb a falon. Mások saját anyanyelvüket vagy algebrát tanítottak a többieknek. Harry folyton edzett. Bill behunyta a szemét, és képzeletben zongorázott, vagy a harmonikáján játszott, ami az elfogásukkor a zsebében maradt. Egyszer Harry megpróbált megszökni, és bemászott a szennyes közé, amikor azt elvinni készültek. De a fegyveres őrök és a magánzárka hatására végül úgy döntött, soha többé nem próbálkozik.

– Koncentráljunk inkább arra, hogy élve megússzuk ezt – javasolta ekkor Bill, ő pedig egyetértett.

Amikor értesültek arról, hogy a szövetségesek már Dél-Olaszországhoz közelednek, majd pedig, hogy Mussolini kapitulált, általános izgalom lett úrrá rajtuk. Pár napig másról sem beszéltek, csak arról, hogy végre szabadok lesznek.

– Szerinted hazamehetünk egy kis időre, vagy azonnal visszaküldenek a frontra? – kérdezte Harry.

Bill szinte biztosra vette, hogy nem kapnak eltávot.

Egyik reggel, amikor eltűntek az őrök, Bill és Harry pedig már biztosra vette, hogy szabadulhatnak, náci egyenruhásokkal tömött teherautók érkeztek, akik nem olaszul, hanem németül szóltak hozzájuk. Minden reményük elillant, amikor marhavagonokba zsúfolták őket, hogy hosszú napokon és éjszakákon át az egykori Lengyelországig tartó út után a Lamsdorfban található hatalmas hadifogolytáborban helyezzék el őket.

A táboron belül hasonló viszonyok uralkodtak, mint Olaszországban: napi kétszeri sorakozó, szűkös barakkok, borzalmas étel és a folyton őrjáratozó fegyveres katonák. Bill azonban hamar rájött, hogy a Lamsdorf valójában hatalmas munkatáborközpont, ami bőségesen ellátja munkaerővel a harmadik birodalom gyárait, bányáit, kőfejtőit és erdőit. Úgy látszik, nem csak a rómaiaknak volt szükségük a birodalmat működtető rabszolgákra. A genfi egyezmény alapján a tiszteket nem kötelezhették munkára, ezért a háború ideje alatt fogolyként kezelték őket, de a tiszthelyetteseket és a közkatonákat – mint Bill és Harry – az Arbeitskommando a birodalom különböző szegleteiben lévő munkatáboraiba vitték, sőt olykor még Németországba is.

– Lépjünk le innen – mondta Bill, miközben az őrtornyokat és a szögesdrótkerítést vizslatta. – Nem bírom tovább…

Harry és ő egyetértettek abban, hogy nem hajlandóak a náci háborús gépezet motorja lenni, nem akarnak fegyverek és tankok gyártásában részt venni vagy szenet bányászni, ezért úgy gondolták, erdei és mezőgazdasági munkával vészelik át ezt az időszakot, majd pedig jelentkeztek a mankendorfi fakitermelésre. Mindketten városi fiúk voltak, életükben nem vágtak fát, sőt tehenet sem láttak közelről.

Mindez Bill számára – aki, miután betöltötte a húszat, már három hosszú évet töltött különböző fogolytáborokban – mégis a szabadsággal volt egyenlő. Itt az idősebb őrök kevésbé voltak szigorúak, és a szögesdrót sem tűnt ijesztőbbnek, mint egy teniszpálya kerítése, szökni mégsem akart senki, hiszen nem volt hova menni.

Harry emlékeztette Billt, hogy majdnem ezer kilométerre vannak Svájctól, a környező országokban pedig mindenütt a harmadik birodalom lelkes és tettre kész támogatóiba botlanának.

Ezért is volt Bill számára meglepő, hogy amikor első nap a tanyára vitték őket, az idősebb őr és a parancsnok is velük ment. Nem értette, miért pont itt kell a legjobban vigyázni rájuk. Aztán meglátta az asszonyt és a lányt. Harryre pillantott, és biztos volt benne, hogy a lány a barátját fogja kiszemelni magának, ahogy mindig is történt. De Harry éppen ásítozott, a lány pedig rá sem hederített.

A fiú és a lány tekintete összekapcsolódott. Bill úgy érezte, mintha a világ megfordult volna körülötte, és egy csapásra kisütött volna a nap.

3.

Feladatom másnap is az volt, hogy a kancát fogjam és irányítsam, miközben szekérrel hordtuk be a szénának valót. Bill és Harry kint voltak a mezőn, és gereblyével és vasvillával igyekeztek megpakolni a kocsit, majd a tanyán néhány másik rab anyám utasításait követve a pajtában halmozta fel a takarmányt.

Az idő egyre fülledtebbé vált, míg végül már mindenkiről patakzott az izzadtság. Még Bill is abbahagyta a fütyörészést, ebből gondoltam, hogy fáradt lehet. Szólni akartam anyámnak, hogy a foglyok túl keményen vannak fogva, de arca szigorú volt, és tudtam, hogy hiába is mondanék bármit. Az égen sötét felhők gyülekeztek. Közelgett az ebédidő, de nem úgy tűnt, mintha szünetet akarna tartani.

– Be kell hordanunk, mielőtt elered az eső! – mondta, és senki nem szállt vitába vele.

Körbementem, hogy vízzel és kenyérrel kínáljam az embereket, de csak néhány pillanatra álltak meg. Bill zihált, és világoskék szeme egészen elszürkült. Furcsállottam, hogy folyton változtatja a színét, de ez talán azért is volt, mert még sosem néztem senki szemébe ilyen gyakran.

A munkát egész délután folytattuk, amíg csak több takarmány nem volt a pajtában, mint a mezőn.

Ahogy térültünk-fordultunk, Bill és én titokban összemosolyogtunk, valahányszor elhaladtunk egymás mellett. Az időjárás készülő támadása miatt egyre gyorsabban kellett dolgoznunk. A sötét felhő esti szürkületet okozva már a napot is eltakarta, a szél pedig a tölgyfák lombját tépázta.

Már majdnem tele volt a szekér, amikor az első villám átcikázott az égen. A ló megrémült, mi pedig mind felkaptuk a fejünket. Én próbáltam az állatot megnyugtatni, miközben hangosan számoltam – jedna, dvě, tři –, majd dörgés rázta meg a hegyeket.

– Három mérföldnyire van! – kiabálta Bill.

Mármint kilométernyire… – javítottam ki gondolatban.

– Pont, mint a Távol a világ zajátólban! – kiáltott megint.

Mivel semmit sem értettem, csak mosolyogtam, miközben szorosan tartottam a gyeplőt.

– Az aztán a könyv! Van benne egy óriási tomboló vihar! – mondta, miközben a szénának valót rendezgette. – Meg egy gyönyörű lány.

Ezt megértettem. És megfogadtam, hogy megtanulok rendesen angolul olvasni, aztán megszerzem azt a könyvet, és az egészet elolvasom. Harry ránézett, aztán rám, majd azt mondta:

– Én lelépek! – és futva indult a ház és a pajta irányába.

Csettintettem a lónak, majd mi is sietve elindultunk a ház felé. Bill felzárkózott.

– Egy nap felolvasom neked! – mondta, és ekkor esett az orromra az első csepp.

Mielőtt bármit is mondtam volna, felugrott a mozgó szekérre, és a ponyvát ráhúzta a fáradságos munkával lekaszált fűre. Újra villámlott, mire ő megbűvölten bámult az égre. Már alig bírtam fogni a lovat, számolni pedig nem volt idő, mert azon nyomban hatalmas dörgés rázta meg az egész falut. Bill leugrott a kocsiról, és hirtelen ömleni kezdett az eső, mintha dézsából öntenék.

Teljesen eláztunk, arcukon csorgott a víz, és befolyt a ruhám nyakán. Miközben mellettem szaladt, szorosan kézen fogott, és végig engem nézett. Tekintetében kérdést, ráismerést és vágyat láttam. Magamhoz húztam, és botladozva, esve-kelve szenvedélyesen csókoltuk egymást. El akartam engedni a lovat, hogy teljesen átadjam magam az érzésnek, de Bill elhúzódott.

– Be kell mennünk! Ez túl veszélyes! – mondta.

Hátramaradt, futva megkerülte a szekeret, és a nagy pajta felé irányította. Anyám kirohant a házból, hogy lássa, a szekér le van-e takarva.

– Bill csinálta! – mondtam neki.

Leszerszámoztuk a lovat, és bevezettük a másik pajtába.

A szemem sarkából láttam, hogy Bill előrehajol, kezével a térdére támaszkodik, a rohanás után zihálva próbál levegőhöz jutni, majd felnevet, és mond valamit Harrynek. Reméltem, hogy nem arról számol be, hogy csókolóztunk. Eközben a pajta tetejéről csorgott az eső.

Az őr elkapta tekintetemet, ahogy Billt bámulom, úgyhogy gyorsan anyámhoz fordultam.

– Megcsináltuk!

Kivette kezemből a lószerszámot.

– Csurom víz vagy! Menj a házba, és szárítkozz meg, aztán hozz valami ennivalót az embereknek!

Kényszerítettem magam, hogy ne Billt bámuljam, és az udvaron összegyűlő sáros pocsolyákon átvágva a pajtától egyenesen a ház felé vettem az irányt.

Felmentem a lépcsőn, levettem a vizes ruhámat, és a fürdőszoba padlójára dobtam. A tükörben láttam, hogy annak ellenére, mennyire csapzott lettem és kipirultam, egész csinos vagyok. Pupilláim kitágultak, úgyhogy szemem most nem is zöld, hanem barna, mint anyámé. Ahogy a hajamat töröltem, nem bírtam abbahagyni a mosolygást, aztán gyorsan felkaptam valami száraz ruhát, egy kosarat jól megraktam mindenféle élelemmel, majd magamra terítettem anyám esőköpenyét, és rohantam vissza a pajtához.

Bájolgó Parancsnok pont akkor érkezett, amikor az ételt körbekínáltam, anyám pedig régi barátként üdvözölte, és kezet nyújtott neki.

– Megcsináltuk! Nagyon szépen köszönöm!

A katona összecsapta a bokáját, és két ujját a sisakjához érintve – nem úgy, ahogy a náci tisztek szoktak – szalutált.

– Igazán örülök!

Marekre nézett, aki épp egy tálból nyalta ki a sütemény maradékát.

– Sikerült mindent behordani? – kérdezte.

Anyám lelkesedésében elpirult.

– Igen, van ponyva a szekéren, úgyhogy teleraktuk a szénapajtát. Segítség nélkül nem sikerült volna. Nem akarja megnézni?

A parancsnok ezt hallva még büszkébben húzta ki magát, és összefogta vállán a kabátot. Anyám fogta a vízhatlan köpenyt, amit szögre akasztottam fel száradni, és futva elindultak az udvaron keresztül. Mehettek volna gyorsabban is, de azt hiszem, tekintettel akart lenni a férfi sebesült lábára.

Nem tetszett, hogy ennyire kedves vele, és azt kívántam, bárcsak apám figyelné őket titokban, és lelőné a parancsnokot. Onnan, ahol éppen álltam, simán el lehetett volna találni a két válla között. Amikor megfordultam, láttam, hogy az őr még mindig engem figyel, és emlékeztetnem kellett magamat, hogy sokkal óvatosabbnak kell lennem. Fogtam egy szelet süteményt, és miközben odavittem neki, igyekeztem kedvességet erőltetni az arcomra.

– Szép munkát végeztek! – mondtam neki németül.

Úgy láttam, örül neki, hogy szóltam hozzá. Ősz, idős férfi volt, szürkés színű bőre úgy olvadt össze a hajával és a szürke bajszával, mintha soha más színt nem is látott volna. Amikor megszólalt, láttam, hogy sárgák a fogai.

– Igen, ha akarnak, tudnak dolgozni. De nem olyan jók, mint a németek!

– Persze, hogy nem! – feleltem, és indultam, hogy némi kenyeret vigyek a pajta mellett csoportosuló foglyoknak. Sokkal fáradtabbnak tűntek, mint ahogy apámon és a bátyámon valaha is láttam, még nálam is fáradtabbnak. Engem fűtött az adrenalin, és képes lettem volna újra elvégezni az egész napi munkát. Egy pillanatra gúnyosan elmosolyodtam ezen a gyengeségen, aztán beláttam, mennyire nehéz lehet ez a fajta erőfeszítés azok után, hogy hónapokig semmit sem csinál az ember és enni is alig kap. Ettől a gondolattól hülyén éreztem magam.

Bill volt az utolsó, akihez odamentem. Éreztem, hogy figyel az őr, úgyhogy szemmel jeleztem neki. Ő azonnal értette a célzást, és ahogy közeledtem felé, hatalmasat ásított. Nem nézett rám, meg sem szólalt, de ahogy a kenyeret elvette, a kezünk összeért, és ez olyan érzés volt, mintha szikra pattant volna a pajta sötétjében.

Olyan könnyedén fordultam sarkon, ahogy csak tudtam, és ahogy a bejárat felé indultam, finoman ringattam a csípőmet, miközben éreztem, hogy Bill engem néz, láttam azt is, hogy az eső alábbhagy, anyám és Bájolgó Parancsnok pedig komoly beszélgetésbe merül azzal kapcsolatban, hogy milyen felújítási munkálatok szükségesek a kinti épületeken.

Igen! – gondoltam. – Igen, igen, igen, találjatok csak ki még több munkát, hogy visszajöjjenek ide, amíg világ a világ!

Bájolgó Parancsnok állta a szavát, és néhány naponta mindig jelezte, mikor jönnek legközelebb a foglyok, és hogy mi lesz a feladatuk. Hallottuk, ahogy udvariasan megzörgeti az ajtót, és arról érdeklődik, milyen munka van éppen. Anyám mindig behívta, és teával vagy kávéval kínálta. Néha fedetlenül hagyta göndör fürtjeit – haja olyan volt, mint az enyém, bár amióta apám és a bátyám elmentek, néhány ősz fürt tarkította –, és tincsei a vállára omlottak. Bájolgó Parancsnokkal a tanyáról, az időjárásról és a férfi szülővárosáról beszélgettek, ő pedig képeket mutatott anyámnak a gyerekeiről.

Gyűlöltem azt nézni, milyen könnyedén társalognak, és megfogadtam, hogy sosem hagyom őket kettesben, hátha a parancsnok próbálkozna valamivel. Nem bíztam benne, de szerettem volna, ha a munka a foglyokkal folytatódik.

Néhanapján, amikor azt mondta, hogy a hadifoglyoknak más munkákat kell elvégezniük egy másik tanyán, vagy útépítkezésen dolgoznak, dühös lettem, amit aztán mély melankólia váltott fel. Ilyenkor pimasz voltam anyámmal, és Marekkal sem volt kedvem játszani. Minden elszánt dühömet az angoltanulásra fordítottam, igyekeztem naponta tíz-húsz szót megjegyezni, és miközben sétáltam, varrtam vagy mosogattam, a nehéz rendhagyó igéket mondtam fel magamban.

– I am, you are, he is; I am, you are, he is…

4.

Bár sűrű pillantásokat váltottunk és sokszor egymásra mosolyogtunk, az után a viharos nap után két lassú és hosszú hétnek kellett eltelnie, amíg Billnek és nekem újra esélyünk nyílt, hogy kis időre kettesben maradjunk. Addig is be kellett érnem a fütyörészésével, innen tudtam, hol dolgozik éppen. Csak akkor hagyta abba, amikor estefelé már nagyon fáradt volt, ilyenkor nagyon aggódtam érte, és folyton azt figyeltem, jól van-e.

Egyfolytában vigyázó szemek vettek körül bennünket: az őré, a többi fogolyé, és főleg anyám árgus tekintete. Amikor vizet vagy kenyeret adtam neki, egymáshoz értünk, és olyankor mintha a villám csapott volna belém. Annyira vágytam arra, hogy kettesben legyünk és hogy megcsókolhassam, hogy szinte belefájdult a gyomrom.

Az őrrel igyekeztem jóban lenni, ezért a kamránkból mindig hoztam neki valami finomságot, és mivel rájöttem, hogy édesszájú, süteményt is szereztem, amikor csak tudtam.

– Nem baj, ha néha beszélgetek magával? – kérdeztem tőle.

– Minek? – vakkantott rám. – Csak nem azért, hogy később mindent elmondj az áruló bátyádnak meg apádnak?

Hidegzuhanyként ért, amit mondott, megbántott vele.

– Nem. Egyáltalán nem. Éppen ellenkezőleg.

Rám nézett, a bajszán ott ragadt egy kis eperlekvár. Habozva folytattam:

– Szerintem a birodalom tolmácsként nagyobb hasznomat venné, mint parasztlányként. Beszélek németül és természetesen csehül, de szeretnék angolul is tolmácsolni, viszont csak iskolai könyveim vannak, így nem tudok eleget gyakorolni. És úgy hallottam, maga tökéletesen beszél angolul.

A férfi megnyalta a száját, de a bajszán még így is maradt egy kis lekvár. Alaposan végigmért, én pedig próbáltam annyira reménykedőnek és ártalmatlannak tűnni, amennyire csak lehetett.

– Régen tanár voltam – mondta.

Imádkoztam magamban, hogy apám bocsásson meg a hűtlenségemért.

– Ha az apám és a bátyám nem csatlakozott volna… az árulókhoz, akkor talán egyetemre járhatnék, és nem ragadtam volna itt a tanyán az anyámmal, hogy életem végéig répát kapáljak.

Próbáltam magamra ölteni legszomorúbb ábrázatomat, és reménykedtem, hogy hisz nekem. Részben persze igazat mondtam, hiszen tényleg egyetemre készültem, apám pedig a felvételire készített éppen, amikor el kellett mennie. Amióta tizenöt éves koromban megkértek, hogy ne járjak többet iskolába, mert ellentmondtam a tanárnak, otthon tanultam apámmal.

Elsütöttem egy buta viccet azzal kapcsolatban, hogy Hácha elnök bozontos szemöldöke pont olyan, mint Hitler bajusza. Még csak vicces sem volt, ahogy a szemöldökömet és a bajuszom helyét rángattam, de a barátaim annyira nevettek, hogy a könnyük is folyt. Aztán egy idő után integetni kezdtek felém, de még mindig nevettek. Én azt hittem, azt szeretnék, hogy folytassam, ők viszont arra próbáltak figyelmeztetni, hogy ott áll mögöttem az iskolaigazgató.

Berángatott az irodájába, ahol az íróasztala fölött ott lógott egy nagy Hitler-portré, és utasított, hogy kérjek bocsánatot. Én összeszorítottam a fogam, és bár lett volna mondanivalóm, makacsul hallgattam. Azokat a szavakat bizonyára nem szívesen hallotta volna. Nem szokott hozzá, hogy ellentmondanak neki, úgyhogy azt mondta, menjek haza, és ne is jöjjek vissza addig, amíg készen nem állok a bocsánatkérésre. Anyám tajtékzott, és azt mondta, azonnal vissza kell fordulnom.

Apám viszont a következő véleményen volt:

– Ennek a gyereknek legalább vannak elvei.

Anyám visszavágott.

– Elvekkel nem lehet megfejni a tehenet. És nem segítenek neki, hogy egyetemre járhasson!

– Te taníthatnál neki német irodalmat – mondta erre apám. – Én pedig majd megtanítok neki minden mást.

Aznap éjjel, miután lefeküdtem aludni, hatalmasat veszekedtek, ám a vitát végül apám nyerte, és nekem soha többé nem kellett iskolába mennem. Tavalyig, amíg el nem ment, ő és anyám tanítottak. Hiányoztak a barátaim, sőt az órák is, de soha nem kértem bocsánatot. Ez volt az én ellenállásom, csakis ezzel tudtam harcba szállni.

Aztán apám elment, és vitte magával Jant is, tőlem pedig megtagadta, hogy méltón harcoljak a harmadik birodalom ellen. Haragudtam rá, Janra pedig iszonyatosan féltékeny voltam. Hiányoztak, aggódtam is értük, de szörnyen nehezteltem rájuk, amiért a tanyán ragadtam. Öt éve mást sem csináltam, csak anyám szigorú felügyelete alatt dolgoztam és dolgoztam. Úgyhogy a szomorú tekintet, amivel az őrre néztem, egyáltalán nem esett nehezemre.

A fegyverét az egyik kezéből áttette a másikba, megenyhült, és úgy tűnt, meghozta a döntést.

– Segítek az angolban. Nagyon jó tanár voltam, és remélem, te pedig jó tanuló leszel. Sok házi feladatot kapsz majd.

– Igen, jó leszek. Ígérem! – Próbáltam nem túl szélesen mosolyogni. – Holnap ebédszünetben megmutassam a könyveimet? Az jó ötlet lenne, nem igaz?

Helyeselt, majd az órájára nézett.

– Akkor holnap. Hozd a könyveidet, aztán meglátjuk, mit tehetünk. De ezeknek a lusta disznóknak most vissza kell menniük dolgozni! Nézd csak meg, úgy lazsálnak, mintha valami vakáción lennének!

Az öt, egy fa árnyékában heverésző férfira pillantottam, akik a délutáni munkához próbáltak erőt gyűjteni, és elöntött a harag. De elfordítottam a fejem, a kezemet összeszorítottam, és elszámoltam tízig.

– Lusta kutyák! – helyeseltem. – Így sosem lesz kiegyelve az a répa!

Az őr kiabálni kezdett.

– Raus! Raus! – A rabok pedig feltápászkodtak, és kezükbe vették a kapát.

– Még egyszer nagyon köszönöm! – hálálkodtam. – Én leszek a legjobb diákja! De hogy szólíthatom?

Egy pillanatig habozott, majd azt mondta:

– Weber vagyok. Szólíthatsz Herr Webernek.

Egy méh zümmögött körülötte, és azon tűnődtem, szóljak-e neki, hogy még mindig lekváros a bajusza, de arra jutottam, hogy ha kap egy csípést a szürke orrára, az csak a megérdemelt büntetése lesz.

– Köszönöm, Herr Weber! Holnap találkozunk!

Másnap ebédszünetben Herr Webertől kaptam egy rakás unalmas nyelvtanfeladatot. A foglyok meglepetten bámultak rám, de én úgy éreztem, Bill tudja, hogy mindezt csak azért csinálom, hogy közelebb kerülhessek hozzá. A leckét most gondosabban készítettem el, mint általában, és három óra elteltével Herr Weber azt mondta, tényleg jó diák vagyok, és remek szolgálatot teszek majd a birodalomnak.

– Gyorsan tanulsz! – mondta. – Egy nap akár tolmács is lehet belőled!

Elhallgattam, mintha hirtelen bántani kezdett volna valami.

– De akkor nem kellene a beszédet is gyakorolnom, nem csak a nyelvtant?

Gyanakodva méregetett, de az ártatlan mosolyom végül megnyugtatta.

– De, természetesen!

– De hogy csináljam? – kérdeztem kétkedően.

Felnevetett.

– Mi sem egyszerűbb!

– Tényleg?

– Hát persze! Rengeteg segítségünk van itt! Itt vannak a hadifoglyok! Tudtad, hogy több millió hadifoglyot ejtettünk? Egyszerűen csak feltették a kezüket, és hagyták, hogy elfogjuk őket!

– Ez csodálatos! – feleltem, majd halkan hozzátettem. – Heil Hitler!

Herr Weber folytatta:

– Ahelyett, hogy itt lazsálnak az ebédszünetben, gyakorolhatnák veled az angolt.

Elragadtatva tapsolni kezdtem.

– Ez pompás ötlet! Erre soha nem gondoltam volna! Hogy csináljuk?

Másnap ebédidőben Herr Weber odavezetett a fa alatt pihenő emberekhez.

Az egyiket lábbal megtaszajtotta, hogy felkeltse, de én közvetlenül Bill mellé ültem le, mire Herr Weber csak megvonta a vállát, és rám hagyta.

– Épp angolul tanulok! – mondtam fennhangon.

– Egyszerűen fantasztikus vagy… – suttogta Bill.

Kinyitottam a tankönyvemet, és rámutattam a harmadik fejezetre, ami az ismerkedésről és egymás üdvözléséről szólt.

Bill felpattant.

– Nagyon örvendek! – mondta, és kezet nyújtott. Én is odanyújtottam a sajátomat, ő pedig határozottan, de nem túl erősen megszorította.

– Nagyon örvendek! – ismételtem.

A többi rab felénk fordult, és figyelte a bemutatót, de engem nem érdekelt.

– Gyakran jár erre? – kérdezte lassan, tagoltan, miközben minden egyes szót kihangsúlyozott.

– Élek itt.

– Itt élek! – helyesbített, én pedig boldog voltam. Tényleg segített a gyakorlásban, nem csak kihasználta a helyzetet.

– Itt élek tanyán! – mondtam erre.

– Itt élek ezen a tanyán!

Majd visszaültünk, és elölről kezdtük a leckét. Folyamatosan jegyzeteltem.

Ezek után mindennap nyíltan is beszélhettem Bill-lel. Mindenki láthatta, ahogy egymás mellett ülünk, de mégis mindig megtaláltuk a módját, hogy megsimítsuk egymás kezét. Az angolom gyorsan fejlődött, viszont egyre kétségbeesettebben vágyakoztam, hogy kettesben legyek vele. Ha éhezel, egy apró falattól a kín csak növekszik.

Beszélgetéseink olykor a tankönyv fejezetei szerint haladtak, de legtöbbször csak beszélgettünk.

– Ma szeretnélek elhívni valahova – mondta egyik nap.

– Hova megyek? – kérdeztem vissza.

– Hova vinnél? – javította ki a kérdést, én pedig leírtam.

– Először is elmennék érted. Ez sokkal jobb, mint valami főtéren vagy valahol máshol találkozni. Hoznék egy kis csokor ibolyát, hogy betűzhesd a gomblyukadba.

Ezt az utolsó szót nem értettem. A londoni akcentusával ez valahogy úgy hangzott: ’gom’lyuk’. Megismételtem:

– Gom’lyuk?

Felnevetett.

– A csudába, muszáj lesz artikulálnom! A gomblyukadba! – felelte, és minden egyes hangot megnyomott. A zubbonyára mutatott. – Gomb! Gomb-lyuk!

Bólintottam, és ezt is leírtam.

– Aztán buszra szállnánk, és a Lyons Corner House-ban innánk egy teát, Nippy pedig isteni szendvicseket és scone-t szolgálna fel nekünk.

– Scone-t?

– Az egy édességfajta, vajjal és dzsemmel eszik.

– Jól hangoz!

– Jól hangzik, ikkel a végén! – felelte kedvesen, majd mikor leírtam a helyes alakot, folytatta. – Aztán elmennénk moziba. És sétálgatnánk a Leicester téren, bámulnánk az embereket. Tetszene?

– Mozi?

– Tudod, filmek, ilyesmi!

– Ó, igen, én szeretem mozi! – Azt nem említettem, milyen ritka csemegének számított errefelé, ha meg tudtam nézni egy filmet. Neutitscheinben volt ugyan mozi, de a tanyáról nem volt könnyű elszabadulni. A helyi lányok néha biciklivel mentek odáig.

– Milyen filmet szeretnél? – kérdezte.

– Szerelmes filmet! – javasoltam, majd szemérmesen félrenéztem, ő pedig felnevetett. – Zenést! – tettem hozzá határozottan.

– Oké. Akkor elmegyünk egy romantikus musicalre. A Frakkban és klakkban jó lesz. Zene és tánc! – Majd halkan énekelni kezdett. – Heaven, I’m in heaven, and my heart beats so that I can barely speak…

Ez volt az első alkalom, hogy énekelni hallottam, kellemes tenorja volt. Jó lett volna, ha ismerem a dalt, és vele énekelhetem.

– …when we’re out together dancing cheek to cheek.

Felsóhajtottam, arra vágytam, hogy olyan világban éljek, ahol mindez igaz lehet.

– És aztán mozi után elviszlek táncolni. Szeretsz táncolni?

– Szeretem táncot. Itt nincs sok… – nem jutott eszembe az angol szó, úgyhogy a kezemmel körbemutattam a tanyán.

– Nincs sok lehetőség, ugye? Nincs, látom. Nem éppen érik egymást a tánctermek.

Ekkor közbevágott az őr, hogy visszaküldje az embereket dolgozni.

– Raus! Raus!

Bill beletúrt a hajába. Felállt, majd engem is felsegített.

– Nos, ez nagyon kellemes volt, Izzy! Most pedig hazakísérlek – itt elhalkult a hangja, hogy a többiek ne hallják –, és a házatok ajtajában megcsókollak.

– Tetszik!

– Nekem is!

Elengedte a kezem, én pedig lehajoltam, hogy összeszedjem a könyveimet.

Anyám a hét második felében úgy döntött, ideje leszedni a cseresznyét. Sosem tudtam, hogy képes pontosan megmondani a napot, amikor megérik. Erre ő azt mondta, egy nap majd én is tudni fogom, de én nem akartam olyan sokáig a tanyán maradni.

Hosszú póznákkal óvatosan megemeltük a három cseresznyefa fölötti hálót, aztán indulhatott a verseny a madarakkal. Anyám mindegyik fához odaállított három embert, és folyamatosan felügyelte őket, hogy a gyümölcs meg ne sérüljön. Bill és Harry az egyik fánál azzal „mókáztak” – ahogy Bill mondaná –, hogy cseresznyét akasztottak a fülükre, és dalra fakadtak.

Mikor megteltek a kosarak, anyám ellenőrizte a fát, hogy meggyőződjön róla, az összes cseresznyét leszedték. A darazsak időközben már meg is támadták a kosárba rakott gyümölcsöt. Anyám kisimított egy hajtincset a szeméből.

– Vigyétek ezeket a kosarakat és a hálókat a házba – mondta anyám, majd megtorpant, és Billre nézett. – Ó, hát maga az.

Egy pillanatig habozott, körülnézett, de látta, hogy a többi fogoly még a fákon dolgozik, és nem akarta őket felügyelet nélkül hagyni.

– Ajánlom, hogy minden rendben legyen. – Szigorú tekintetet villantott rám. – Csak semmi piszmogás és huncutkodás, különben két hét szobafogságot kapsz. Érted, amit mondok?

– Ígérem, anyám – mondtam a lehető legszűziesebb hangon. – Nem maradunk el sokáig.

Továbbra is nagyon elszántan nézett rám.

– Hát azt ajánlom is!

Én fogtam az egyik jól megrakott kosarat, Bill pedig a másikat. Mire ő azt mondta:

– Az ördögbe, hiszen pont olyan erős vagy, mint én!

Nagy léptekkel elindultam, Bill pedig a nehéz teherrel alig bírta tartani velem a lépést. Mikor hátranéztem, láttam, hogy anyám Harry vállára teszi a hálókat, hogy ne koszolódjanak össze a földön.

Bill azt mondta:

– Látom ám, hogy te sokkal több vagy egy csinos lánynál!

Csinosnak tart!

– Mi… kell… veszélyes… – mondtam a megfelelő szavakat keresgélve.

Azonnal kitalálta, mit akarok mondani.

– Óvatosnak kell lennünk? Ezt akarod mondani? Hogy ne lássák?

– Igen, igen, óvatos. Anyám lát.

– Ó, az anyák mindent látnak! – helyeselt.

A házba érve a kosarakat az asztalra tettük. Ezután Bill hirtelen megragadta a kezem, ami olyan érzés volt, mintha áramütés ért volna.

Ujjaimat az ajkához emelte, és ekkor meghallottuk a közeledő Harryt, amint fütyörészik. Kigyúlt bennem a szenvedély.

Amikor Harry hálókkal a vállán benyitott, figyelmeztetően köhintett. Bill elengedte a kezem, és mindhárman nevettünk, miközben Harryt kiszabadítottuk a hálókból, és letettük a padlóra, hogy majd később megjavítjuk.

Bill közben beszélt.

– Fogalmam sem volt, hogy a tanyán ennyi munka van. Városi srác vagyok, látod. Londonból – mondta, és úgy vette szemügyre a mosogatót, az asztalt, az éléskamrát és az edényeket mint valami kismadár. – Ó, édes istenem, de jó újra házat belülről látni! – Megsimogatta az asztalt. – Ez annyira normális! El tudlak képzelni itt.

Harry Billre kacsintott.

– Akkor én most kimegyek gyertyázni.

– Mármint őrködni! – magyarázta Bill, miközben én becsuktam az ajtót Harry után.

Gyorsan kilestem az udvarra, majd behúztam Billt az ajtó és az ablak közötti sötét árnyékba. Ő a két tenyere közé fogta az arcom, és csak nézett, mintha minden apró vonásomat emlékezetébe akarná vésni.

– Milyen gyönyörű zöld a szemed! – mondta. – Akár egy macskáé.

Odahajolt hozzám, és ahogy megcsókolt, éreztem, hogy ez más, mint amilyen a korábbi fiúkkal volt, éreztem, hogy bizsergés fut végig a gerincemen. Szorosan hozzásimultam, és olyan szenvedéllyel csókoltam, hogy még a térdem is beleremegett. A tanyáról és anyám közelségéről teljesen elfeledkeztem, majd hirtelen füttyszót hallottunk kintről, és Bill elhúzódott tőlem.

– Nem mehetek vissza Lamsdorfba – mondta. – Most nem.

Az ujjamat az ajkára tettem, és odakísértem az ajtóhoz.

– Te nem menni Lamsdorf – mondtam határozottan. – Gondoskodom, te maradsz itt.

– Istenem, bárcsak sikerülne!