Dee Dumas

A herceg

háremében

Copyright © Szabó Rita

Hungarian edition © Soraya Kiadó

Kötetgondozás: Soraya Kiadó

második, javított kiadás

ISBN: 978-615-6583-16-1

Soraya Kiadó, Farmos 2024

Felelős kiadó: Vasiné Szabó Rita

Elérhetőségek:

info@sorayakiado.com

www.sorayakiado.com

facebook.com/sorayakiado

instagram.com/soraya.kiado

youtube.com/@sorayakiado

facebook.com/deedumas

instagram.com/dee.dumas

tiktok.com/@dee_dumas_writer

„Nem irányíthatod (…) az életedet, nem jobban,

mint a tenger árapályát.

Ha csapkodsz, hadonászol, zsörtölődsz és morogsz, ha küzdesz

az elkerülhetetlennel szemben, megfulladsz.

Ha viszont hagyod magad sodródni az árral, újjászülethetsz.”

Roberta Rich: A hárem bábája

Tartalom:

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

Kedves Olvasóm!

1. fejezet

Amira

Sokak számára furcsa világ ez, amiben élek, mégis azt kell, hogy mondjam, nagyon is szeretem. Itt nőttem fel, és sosem jártam még a határon túl. Egy igazi muzulmán nő sosem vágyik el az országából.

Akik nem élnek itt, nem tudhatják, hogy mi is a valóság. Sokan furcsállják, miképpen élünk mi, muzulmán emberek. Azt hiszik, hogy mi nők foglyok vagyunk a saját országunkban, rabszolgák, akik nem lehetnek szabadok, s nem dönthetnek az életük felett… Én viszont sokszor érzem a lelkemet szárnyalni a sivatag néma csendjében, olyankor pedig igazán szabad vagyok. Egyébként is, nekünk, akik a Korán szerint éljük a mindennapjainkat, ez a természetes.

Imádom Szaúd-Arábiát, minden törvényével és szabályával együtt. Imádom az országunk éghajlatát, egyszerűen szeretem a forróságot, ahogy a nap sugara óvatosan játszadozik a bőrömmel, és szeretem, ahogy a szél lágyan lengedezve próbálja összekócolni a hajamat. Csodálom a sivatagi naplementéket és éjszakákat, amikor felnézek az égre és látom, hogy több millió apró csillag néz le rám. Mindig eszembe jut, hogy Allah mennyire jóságos, és milyen hatalmas csodákra képes.

A családommal nem tartozunk a jómódúak közé, sőt épp ellenkezőleg. Éppenhogy csak eléldegélünk. Sajnos hónapról hónapra egyre rosszabb a helyzetünk, de nem panaszkodunk. A házunk is elég ósdi, szinte egy düledező kis viskó, de még ennek ellenére is pozitívak maradtak a szüleim. Bár az is meglehet, hogy csak engem próbálnak óvni. Pedig tudom, hogy aggódnak, főleg miattam és a jövőm miatt, de ezt sosem mutatják ki.

A tanulmányaimat még évekkel ezelőtt abba kellett hagynom, a szüleim nem tudták fizetni az iskolámat. Írni, olvasni és számolni megtanultam ugyan, de minden más tudást, amit szereztem, a szüleimnek és magamnak köszönhetek. A házimunka mellett sokat olvasok, főleg esténként, gyertyafénynél. Van, hogy éjszakába nyúlóan. Igaz, másnap meg kell küzdenem magammal, hogy fel tudjak kelni, de minden perc, minden mondat, sőt minden egyes szó, mely a könyvekben van, beleivódik a fejembe. Úgy érzem, hogy én is részese vagyok ezeknek a történeteknek, és ezért már megéri olvasni. S ha olykor egész nap fáradt is vagyok emiatt, sohasem bántam meg, hogy könyvet vettem a kezembe. Olyankor más világokba repülök, és megismerhetek más embereket, átérzem az érzelmeiket, átélem a szerelmüket, a bánatukat.

Egy kis falucskában élünk, elég messze a gazdagok világától, de olvastam könyveket a fővárosról, és életrajzi történetet a királyról, na meg a hercegről és az unokatestvéreiről. Ilyenkor mindig elfog a kíváncsiság, hogy vajon milyen érzés lehet, ha az ember nem szenved hiányt semmiben. Vajon milyen érzés lehet palotában lakni, ahol rengeteg szolgáló vesz körül, és mind arra vár, hogy teljesíthesse a kívánságaidat.

Rijad gyönyörű város, bár olyan, mint egy hatalmas erőd. Kívülről sivatagos és sziklás területek veszik körbe, belül viszont maga a csoda. A hatalmas, széles utakat pálmafák szegélyezik, óriási házak magasodnak az ég felé, mintha Allah húzná fel őket magához. Rengeteg embert látni az utcákon, szinte nyüzsög az egész város. Tömérdek nevezetesség található itt, amit én magam is szívesen megnéznék egyszer. Olvastam róluk, de azt hiszem, személyesen még csodálatosabb látványt nyújthatnak.

Be kell vallanom, hogy az ilyen könyvek olvasása közben sokszor ábrándozom arról, hogy egyszer majd én is meggazdagszom. Bár az igazat megvallva fogalmam sincs, mire költhetnék egy egész vagyont. Nyilván számomra ez csak egy álom marad. Hogy is lehetnék én gazdag… Egy biztos, a szüleim sosem szenvednének hiányt semmiben, de ami még ennél is fontosabb, hogy megkapnák a szükséges ellátást a kórházban. Sajnos édesanyám nagyon beteg, már alig bírja magát, az apám sincs valami jó bőrben, de ő legalább valamennyire el tudja végezni a ház körüli teendőket. Gyakran kijár a helyi piacra, hogy a kertben megtermelt zöldségeket eladja. Ebből csurran-cseppen némi kis pénz, melyből élelmiszert vásárolhatunk magunknak. Olykor én is elkísérem őt, hogy táncolhassak. Egy fiatal fiúcska szokott dobolni a téren, én pedig gyakran odaállok táncolni. Ilyenkor valamivel több bevétel jön a házikasszába. Az apámnak eleinte nem tetszett a dolog, meg volt arról győződve, hogy semmi jó nem fog kisülni abból, ha én kelletem magam az embereknek. Mindig azt mondja, túl szép vagyok ehhez a foglalatossághoz.

Az tény, hogy valóban nem vagyok átlagos lány, kreol bőröm kitűnik a többi velem egyidős nők hófehér bőre közül. Hosszú, sötétbarna hajam lágyan omlik szét a hátamon, ráadásul a szemeim is olyan sötétek, hogy amikor elfedem az arcom, az emberek ijedten merednek a tekintetembe. Vannak, akik még össze is súgnak a hátam mögött, mintha én magam lennék a gonosz… A barátnőim már régen férjhez mentek, van közöttük, akinek gyermeke is született azóta. Már engem is többször megkértek, de én nem akarom egyedül hagyni a szüleimet. Még csak húszéves vagyok, nem szeretnék elkapkodni semmit. Sosem voltam még szerelmes, azt hiszem, várnom kell még az igazira. Allahnak hála az apám megérti ezt, és nem kényszerít bele egy elrendezett házasságba.

Nos, így élünk mi ebben a csodás országban csendben, békésen, arra várva, hogy az életünk egyszer majdcsak jobbra fordul…

A nevem Amira al-Afhram, és nagyon szeretnék hinni abban, hogy egyszer engem is megtalál a boldogság, és elér majd a szerelem forró lángja, mint ahogy annak idején a szüleimet.

Egy nap éppen a kertünk végén található kúthoz megyek, hogy vizet merítsek a leveshez, de amint kiemelem a kútból a vödröt, meghallom, hogy az apám a nevemet kiabálja. Eldobom a nehéz küblit, melyből szétfröccsen a víz, és futásnak eredek a házunk felé, hiszen tudom, hogy történt valami az anyámmal. Szaladok, ahogy csak a lábam bírja. Mire belépek az ajtón, édesanyám már békésen alszik. Bőre hófehér és verejtékes. Apám az ágya mellett térdel, és a kezét szorongatja.

– Megint rohama volt? – kérdezem suttogva, hogy ne ébresszem fel őt, de apám nem szólal meg, rám sem néz, csak helyeslően bólogat. Borzasztó rossz az a tudat, hogy anyu olykor olyan erős fejfájással küzd, hogy az eszméletét is elveszti.

Apám végül betakarja őt egy vékony lepedővel, majd feláll az ágy mellől, átfogja a vállam, és kikísér az udvarra. Ebben a percben érzem, mennyire feszült és szomorú. Tudom, hogy a könnyeivel küszködik, de nem merek ránézni. Biztos vagyok benne, ha a tekintetem most ráemelem, kitör belőlem a sírás, azt pedig nem akarom. Erősnek szeretnék tűnni, miközben őrült gyengének érzem magam. Már a lábam is megremeg, attól félek mindjárt összeesem. Csak nézem a sivár tájat, ami a szemem előtt terül el, és azon gondolkozom, vajon mi lesz velünk. Merengésemet az apám hangja szakítja meg.

– Elfogyott a gyógyszere és a pénzünk is. Nem tudjuk már kiváltani a következő adagot.

– Miért nem szóltál? – remeg meg a hangom.

– Nem akartuk, hogy aggódj – hajtja le a fejét, és elmorzsol egy könnycseppet a szeme sarkában.

Tudom, hogy mennyire szereti az anyámat, biztos vagyok abban, hogyha őt éri valami, az apám belehal a bánatba.

Érzem, hogy a szívem összeszorul, nem tudom mit mondhatnék, csak nagyokat nyelek, hogy visszaszorítsam a sírásomat. Amikor ránézek apámra, látom, hogy szinte darabokra van törve. Nyilván őt is bántja, hogy nem tud segíteni édesanyám fájdalmainak enyhítésében. Mély levegőt veszek, majd laza egyszerűséggel közlöm vele, hogy elmegyek a piacra. Ő mosolyog, s csak ennyit szól.

– Már nincs mit eladnunk.

– Az lehet – felelem –, de táncolni még tudok.

– Nem neked kell megváltani a világot, Amira – suttogja. Ezzel én is tisztában vagyok, de mégis csak az anyámról van szó. – Nem kéne tovább cipelned ezt a terhet. Allah nem azért küldött erre a világra, hogy minket istápolj – magyarázza apám. – Teljesen más utat szánt neked, én tudom.

– Nem érdekel, hogy Allah milyen utat szánt nekem. Most itt vagyok, és segítenem kell anyámon – válaszolom. – Elmegyek a piacra, aztán megvesszük a gyógyszerét.

Látom apám arcán, nem tetszik neki az ötlet, hogy megint a „testemmel” keressek pénzt, de nincs más választásunk, és ezzel ő is tisztában van. Szinte meg sem várom, hogy reagáljon a hallottakra, máris elindulok a térre.

Ma valahogy különösen sok ember van a piacon, de ez érdekel a legkevésbé. Reménykedem benne, hogy így talán lesz esélyem összeszedni annyi pénzt, hogy ki tudjam váltani édesanyám e havi gyógyszerét. Na és persze az sem mindegy, hogy mennyi idő alatt gyűlik össze az összeg. Egy nap, vagy kettő, esetleg több… Pokoli érzés versenyt futni az idővel.

Megállok a szokásos helyen, és elkezdem pásztázni a terepet. Végül kiszúrom a segítőmet, azt a fiatal fiút, aki már sokszor dobolt nekem egy bőrből készített kicsi dobbal. Intek neki miután rám néz, hogy jöjjön oda, és muzsikáljon újból. Mint mindig, most is megegyezünk, hogy adok neki valamennyit az összegyűjtött pénzből. A fiú nagyon örül ennek, ezért gyorsan le is dobja magát mellém a porba, a lába közé veszi a dobot, és nekifog ütemesen játszani, én pedig táncra perdülök.

Nem telik el sok idő, és máris egy egész kis tömeg áll minket körbe, ámulattal nézik a táncom. Rengeteg ismerős arcot vélek felfedezni a tömegben, aztán hirtelen megakad a szemem egy idegen férfin.

Látszik rajta, hogy nem idevalósi, sőt az is feltűnik, hogy elég tehetős fajta. Fekete bőrcipő van a lábán, ami úgy csillog a napfényben, hogy szinte belefájdul az ember szeme, amikor ránéz. A tobéja a legjobb minőségű anyagból van varrva, ahogy a shemagja is, mely pont illik a bőre színéhez. Szemét sötét napszemüveg fedi, de az arcán azért jól látszódik bőrének kreol színe. Arcát jól ápolt szakáll borítja, mely egyáltalán nem nagy, bár azt sem lehet mondani, hogy csak borosta. Éppen megfelelő méretre van vágva egy ilyen elegáns embernek. A fogsorát kivillantja, ahogy egyre közelebb sétál felém a tömegen keresztül. A mosolya elbűvölő, a szája szegleténél még két kis gödröcske is megjelenik. Amikor megáll előttem, lassan megemeli a napszemüvegét. Ebben a pillanatban úgy érzem, mintha a szívem megszűnne dobogni, aztán hirtelen össze-vissza kalimpálva indulna újra. A szeme zöld smaragdként csillan rám, a tekintetemet nem tudom levenni róla. Jól láthatóan többször is végigmér engem, majd egy mozdulattal visszatolja a szeme elé a napszemüveget, a mosolya hirtelen eltűnik, végül elsétál onnan. Egy másik idegen férfi áll mögötte, aki hasonló stílusban van öltözve, mint a zöldszemű. A gödröcskés mosolyú valamit suttog a másik fülébe, majd továbbmegy. Az a másik férfi pedig közelebb lép hozzám, és egy egész köteg pénzt dob a leterített kendőmre, majd megcsóválja a fejét és távozik. Mire magamhoz térek ámulatomból és döbbenetemből, amit a köteg pénz látványa okoz, addigra ők ketten már el is tűnnek a térről. Mintha a föld nyelte volna el mindkettőt.

Letérdelek a kendőm mellé, és megszámolom a köteg pénzt. Kereken ötszáz riál volt.

Nem jutok szóhoz, csak nyelek nagyokat, hiszen ez az összeg nagyon sokáig elég lenne a családomnak. Főleg, ha azt nézzük, hogy nekünk naponta nem egész tíz riál jut a betevőnkre. Szétszedem a pénzt, száz riált odaadok a fiúnak, aki először nem akarja elfogadni az összeget, de végül könnyeivel küszködve elveszi azt, miközben nem győz hálálkodni. A maradék bankjegyeket pedig becsúsztatom a ruhám alá és hazaviszem.

Miután hazaérek, kiveszem a pénzt a ruhámból, és átadom apámnak. Látom, nem akar hinni a szemének. Sírva is fakad, miután elveszi a kezemből a vaskos köteget. Elmondom neki, hogy egy gazdag férfi adta, ám apám tekintete ekkor hirtelen megváltozik.

– Nem lett volna szabad elfogadni ennyi pénzt, lányom! – a hangja egészen határozott.

– Én nem akartam, de mire észbe kaptam, az a férfi eltűnt, nem láttam sehol – szabadkozom. – Bárhogy is történt, ebből az összegből egy darabig biztosítva leszünk, és anyunak is meg tudjuk venni a gyógyszereket.

Az apám sóhajt egy nagyot, érzem, hogy hatalmas kő gördül le a mellkasáról. Rögtön el is küld a falubéli gyógyszerészhez. Én pedig sietek, amennyire csak tudok, hogy édesanyám minél előbb megkaphassa a tablettáit. Miután a patikus átadta a szükséges pirulákat, szaladva haladok hazáig, és szinte berepülök az ajtón. Ekkor olyan váratlan dolog történik velem, amire egyáltalán nem számítok. Ledermedek, és úgy állok meg a szoba közepén, mint egy művészien kifaragott kőszobor.

2. fejezet

Ghaalib

Felettébb dühös vagyok az apámra. Borzasztóan idegesít, hogy nem hagy békén a házasság témájával. Még csak huszonöt vagyok, hát hova ez a fene nagy sietség? A háremembe is folyton friss nőket pakol, hátha megtetszik az egyik, és végül, mint egy vadlovat, be tud törni… Mintha meg lehetne szelídíteni egy igazi mustangot.

A háremem nem az a szó szerinti szeráj. A hátsó kert felé vezető részleget nevezem annak, amit mi nem használunk. Valamikor ott voltak a szolgálók hálószobái, de aztán apám megszűntette, hiszen azok az emberek, akik valamikor a szüleit segítették, ma már idősek, vagy nem élnek. Neki pedig nem kell olyan sok ember a palotájába, úgyhogy lezáratta azt a területet. Egészen addig, amíg eszébe nem jutott ez a baromi nagy marhaság, hogy olyan lányokat hozat nekem, akik árvasorra kerültek, mondván ők nem akarnak majd elmenni innen, nem fognak visszavágyni a szülőhazájukba. Én meg kedvem szerint élvezhetem az életet a lányokkal, miközben ő reménykedhet abban, hogy megtalálom a szerelmet.

Megegyeztünk vele abban az időben, hogy ha huszonöt éves koromig nem tudok választani a lányok közül, akkor ő fog megnősíteni… Nos, az idő már pár hete letelt, de remélem nem gondolta komolyan, hogy majd beleszeretek valamelyik általa kiválasztott lányba… Abban bízom, hogy elfelejti ezt az ígéretét, mert ha nem, akkor nem lesz apelláta. Legalábbis a részemről.

Dühösen járkálok a szobámban azon tűnődve, hogy miért kellett nekem hercegi családba születnem, de nem jutok dűlőre saját magammal.

Apám nagyapja, és a király nagyapja testvérek voltak, hát innen a rang, de senki sem tájékoztatott minket arról, hogy ezzel a ranggal nem jár együtt a boldogság. Szerelmes akarok lenni, legalább egyszer életemben. Bár az apám folyton azt hangoztatja, hogy ő sem szerelemből nősült, hanem kötelességből. Három felesége van, de csak egy él vele a palotánkban. Ő az anyám. A másik kettőnek külön építtetett egy-egy palotát, ők ott laknak. Mindkettőnek van gyermeke az apámtól, de valamiért csak ritkán találkozom velük. Apámnak van egy bátyja, aki a közelünkben lakik. Szeretem őt. Egyetlen felesége van, őt pedig szerelemből vette el. Van egy fiuk és három lányuk. Gyermekkorunkban sokat játszottunk együtt, de aztán ezek a szép pillanatok egyre inkább megritkultak. Mára nem maradt más, csak az emlékek. Na meg Shibel, ő az én kedvenc unokabátyám. Ő mindig itt lebzsel nálunk, már gyerekkorom óta a legjobb barátom. Az unokahúgaimat csak ritkán látom, többnyire a nagy családi összejövetelek alkalmával.

Anyámnak én vagyok az egyetlen gyermeke, nem született több neki. Már nekem is örült, hiszen az elmondása alapján rengetegszer elvetélt, mielőtt velem teherbe esett. Már akkor is szívós fiúcska voltam. Ez a gondolat most megmosolyogtat, de nincs kedvem igazán nevetni.

Hallottam pletykákat arról, hogy a háremem női is lázadoznak ellenem, mert nem törődöm velük kellőképen. Ki a fenét érdekelnek azok a nők? Én kielégítem a vágyaimat, amikor csak akarom… És különben is, hogy a fenébe tehetnék egyszerre annyi nő kedvére, amikor így is baromi nagy rajtam a nyomás…

– A fenébe is! – csattanok fel.

– El kéne utaznod egy kis időre – lép be az unokabátyám az ajtón.

Dühösen meredek a szemébe, utálom, ha valaki csak úgy rám tör, és még csak nem is kopog. Valószínűleg ezt ő is látja rajtam, így mosolyogva hozzáteszi, miközben az ajtó felé mutat.

– Kopogtam.

Shibel magas, kidolgozott teste nagyjából olyan lehet, mint az enyém. Látszódnak a kockák a hasán, és a karja is igencsak feszül. Mindig olyan ingeket hord, amiben jól megfigyelhető izmos felsőteste. Ebben nem különbözünk egymástól. Bár mindketten szeretjük a tobét, kényelmes viselet, de nem gyakran hordjuk, csak ha utazunk, illetve a nagyobb ünnepek alkalmával.

Unokabátyám mindig jót mulat a szerencsétlenségemen, miközben folyton azt hangoztatja, hogy bezzeg nekem milyen jó életem van. Csak pár évvel idősebb nálam, még nem töltötte be a harmincat, de már van két felesége. Ám olykor látom a szemében felgyúló tüzet, amikor elkísér a háremembe és nézi, ahogy a nők közül válogatok. Pedig az első feleségét szerelemből vette el. De hát ilyenek vagyunk mi, férfiak… Olyankor megengedem, hogy ő is válasszon egyet, és kiszórakozza magát, persze mindezt csak titokban. Még csak az kéne, hogy valamelyik felesége fülébe jusson a hír, aztán beinduljon a hisztéria. Mert hát a muzulmán asszonyok ebben a legjobbak, mármint a hisztizésben… Na igen, nekem nincs feleségem, végül is én honnan tudhatnám ezt? De van egy anyám, aki egyáltalán nem különb a többitől.

Abbahagyom a fel-alá járkálást, és Shibelre pillantok.

– Ez egy nagyon jó ötlet, valóban ki kéne kapcsolódnom, különben becsavarodom… – Végül szinte utasítom őt, hogy pakoljon össze magának is pár ruhát, mert jó lenne, ha velem tartana az úton, majd én beszélek a feleségeivel. – Holnap reggel indulunk.

– Ghaalib, én csak hülyültem… – tárja szét a kezét.

– Én viszont nem – szögezem le gyorsan. Tényleg szeretnék megszabadulni pár napra a családomtól, meg ettől a nyomasztó légkörtől.

Legalább egy jó dolog van abban, ha az ember hercegi címet visel. Senki nem mer ellentmondani…

Shibel végül beadja a derekát, örülök, hogy nem kellet sokat győzködnöm.

A tengerpartra szeretnék menni, az a hely mindig megnyugtat. Talán azért, mert gyerekkoromban sok időt töltöttünk ott. Van ott egy kisebb palotánk, de mostanában csak ritkán járunk el oda. Ráadásul általában a családdal megyünk. Most viszont egyedüllétre vágyom…

Az unokabátyám kora reggel érkezik meg hozzánk, bepakoljuk a holminkat az autójába, és elindulunk a nyugalom szigete felé. Shibel kicsit nyugtalan volt, mikor megérkezett hozzám, és persze morcos, mert abban bízott, hogy nálunk majd megreggelizik, de én nem akartam enni. Minél előbb szerettem volna a hátam mögött tudni az apámat. Emiatt kissé mogorva lett, mintha megorrolt volna rám, de tudom, hogy megenyhül majd, amint valami finom étel kerül a hasába.

– Majd megállunk valahol enni, ne morogj már – szólok rá, s most hogy távolodunk Rijádtól, egyre inkább úgy érzem, az ő morcossága sem tudja beárnyékolni a rám szállt nyugalmat.

A tengerparthoz közeledve, Shibel hasa hangos morgással figyelmeztet engem, hogy álljunk meg végre valahol enni. Végül is abszolút jogos a haragja, hiszen már elmúlt az ebédidő is, mi pedig még egy falatot sem ettünk. A következő településhez közeledve az unokabátyám közli velem, hogy bármi történjen is, ő bizony itt megáll, és eszik pár falatot, mert a szemei hamarosan kiugranak az éhségtől.

Um Alerrad falucskába érve az első, amit megpillantunk, egy kedves kis piac. Shibel leállítja az autót, majd szinte rögtön kiugrik belőle, és a piac felé veszi az irányt. Követem az unokabátyámat, aki egy kebaboshoz siet, ahol jó nagy adag ételt kér. Leülünk egy fából eszkábált asztalkához, hogy mindketten belakmározzunk. Míg Shibel az utolsó falatokon nyammog, úgy gondolom, hogy körbejárom az amúgy nem túl nagy teret. Ahogy közeledem a tér közepe felé, dobszóra leszek figyelmes. Kíváncsian keresgélem a forrását, átverekedem magam a tömegen, majd hirtelen megakad a szemem egy fiatal lányon, aki kecses mozgásával egyre közelebb csalogat magához. Az első gondolatom az volt, hogy vajon mit tudhat ez a nő az ágyban, ha itt így tekergeti a csípőjét. Nem szép gondolat, tudom, de férfi vagyok, mit csináljak, ha meglátok egy ilyen lányt, máris lefelé tódul a vérem…

Persze mondanám, hogy sosem láttam még ilyet, de hazudnék, hiszen otthon a hárememben nagyjából minden nő tudja, hogyan kell tekergetnie magát, hogy elszórakoztasson. De ebben a lányban van valami plusz, valami, ami teljesen más értékeket csempész a szemem elé. Akaratlanul kezdek felé lépdelni, mintha a gondolatom vinne előre, miközben a szemem nem tudom levenni kecses testéről és bájos arcáról. Rijádban a nők többségének a bőre szinte hófehér az állandósult abaja viselése miatt, de az ő bőre egészen más volt. Bronzos árnyalatán megcsillant a forró nap sugara, én pedig ebben a pillanatban úgy érzem, hogy szeretném végigsimítani. Látom a hosszú haját, ahogy száll a tánc közben, majd a vállához csapódik. Látom a tekintetét, amiből árad a lágyság, de a szeme… A szeme maga a sötét éjszaka.

Ekkor szinte már teljesen előtte állok és tudom, hogy észrevett engem. Látom lassuló mozdulatait, és ahogy kutatja a tekintetemet, de a szememet nem láthatja, eltakarja a napszemüvegem. Sosem örültem még ennyire semminek, mint most ennek a fekete napszemüvegnek. Egyáltalán nem bánom, hogy nem látja a szemem, nem akarom, hogy egy vadidegen nő azt nézze, hogyan falom fel a testét a tekintetemmel. Még jobban meg akarom nézni őt, kissé meg is megemelem a szemüvegem, hogy még inkább szemügyre tudjam venni hibátlan alakját és démoni szemeit. Csak később veszem észre, hogy úgy vigyorgok rá, mint egy bugyuta gyerek, így zavaromban visszatolom a szememre a napszemüvegemet és elfordulok.

Ekkor ér oda hozzám az unokabátyám. Mondom neki, hogy adjon ennek a lánynak ötszáz riált, majd elsétálok onnan. Tudom, hogy Shibel el fog átkozni, amiért ennyi pénzt ajánlok fel egy vadidegen nőnek, még hallom is, hogy valamit mormog az orra alatt, de nem érdekel. Arrébb megyek, és az ott nézelődőktől próbálom megtudni, ki ez a lány. Végül egy idős férfi mondja meg nekem, hogy al-Afhram egyetlen lánygyermeke ő, és szinte mindennap itt van szegény a piacon, mert sajnos a családja igen rossz módban él, amióta a lány édesanyja lebetegedett.

Most úgy érzem, tennem kell értük valamit, mert egyszerűen nem bírok szabadulni a lány bűvköréből. Kell nekem, de nem a hárememben lévő nők számának a gyarapításához… Egyszerűen csak kell, azt akarom, hogy mindig mellettem legyen.

Unokabátyám ekkor ér utol újra, karon fog, és visszaindul velem az autóhoz.

– Te normális vagy? Hogy adhatsz ennyi pénzt egy ismeretlen nőnek? – esik nekem.

– Kell nekem.

– Tessék?! – lepődik meg. – Nincs még elég nőd? Van olyan a háremedben, akihez még hozzá sem értél… Egyszer sem… – majd figyelmeztetően felemeli a mutatóujját. – Vigyázz a nőkkel, Ghaalib, sok galibát okozhatnak neked!

Én csak elmosolyodom, majd megveregetem a hátát.

– Ne aggódj, bátyám! – mondom. – És most menjünk el al-Afhram házához.

– Hogy hová? Azt hittem, a tengerparti palotádba megyünk.

– Változott a terv – ülök be az autóba, így unokabátyám is követi a példámat, majd az öregembertől kapott cím alapján megkeressük a lány házát.

Éppenhogy csak odaérünk, még be sem mutatkozom igazán, al-Afhram máris hellyel kínál minket. Nagyon kedves férfinek látszik, bár az idő és a sors megtörte. Mesélek neki a piactéren történtekről, ő pedig hálálkodva, könnyes szemmel köszöni meg a pénzt, amit kapott. Beszélgetünk a lányáról is, megtudom, hogy Amirának hívják, és nincsen jegyese. De mielőtt mélyebben belekezdenénk a beszélgetésbe, kinyílik az ajtó, és a férfi lánya szökken be azon. A lány mosolya elhalványul, amikor meglát, szinte megdermedve áll meg a szoba közepén.

Fel akarok állni, hogy köszöntsem őt, de szépsége a székhez tapaszt.

– Lányom, ő itt Ghaalib ibn Yasser ibn Mohammed al-Karim herceg – mutat be az apja.

Látom a lányon a megdöbbenés szikráját, aztán mintha máris érezné, miért vagyok itt. Hirtelen, mintha az ellenségemmé válna. Pedig nem is ismer. Még… Csak megbiccenti a fejét, de nem szólal meg. Viszont most ez érdekel a legkevésbé, szeretnék végre a tárgyra térni. Én sosem kertelek, ha valamit akarok, mindig belevágok a mondandóm közepébe. Néha elég nyers vagyok, tudom, és ez sok mindenkit kiakaszt, de nem érdekel. Amira apjára nézek, és kinyögöm, mit is akarok.

– Azért vagyok most itt, hogy megkérjem, adja nekem a lányát.

– Úgy érti feleségül? – lepődik meg az öreg, a szemei kikerekednek.

– Nem – Hangom magabiztos. – Úgy értem, megvenném a lányát.

Látom mindkettő zavarát, így gyorsan folytatom, ne gondolják, hogy hibbant vagyok.

– Elvinném őt magammal, ahol sokkal jobb életet biztosíthatnék neki, és persze magukat sem hagynám itt. Kapnának egy házat, ahol eléldegélhetnének, a feleségének pedig állnám a kórházi költségeit.

Tisztában vagyok vele, hogy ez olyan ajánlat, amit az öreg nem utasíthat vissza, és így is lett. Még nagyon győzködnöm sem kell, bár látom az unokabátyámon, hogy ő nem örül ennek, de nem tud mit tenni…

– Pakolják össze a legszükségesebb dolgaikat, és holnapután reggelre küldök egy autót, ami a fővárosba hozza magukat – mondom al-Afhramnak, ezután a könnyes szemű lányára pillantok. Látom, hogy szomorú, hogy meg van ijedve, hiszen fogalma sincs, mi vár rá a fővárosban. Én viszont tudom, hogy mindent megadnék neki, bár az okát még nem igazán értem. És most nem is érdekel, csak az a lényeg, hogy mellettem legyen… Végül köszönésképpen bólintok, és elsétálok mellette, majd az autóhoz megyek. Megvárom, amíg az unokatestvérem beül a volán mögé, és elindulunk. Aznap már nem tudunk hazatérni, túl későn érnénk Rijádba, így keresünk egy szállót, ahol éjjel elaludhatunk.

3. fejezet

Amira

Csak állok ott a szoba közepén, mint egy tök. Érzem, ahogy a lábaim szinte gyökeret eresztenek, nem akarnak mozdulni, csak kérdőn nézek az apámra. Mindig is erős nő voltam, eddig legalábbis azt hittem. Olyan, akibe nem lehet egyszerűen csak úgy belerúgni. Az élet és a szüleim is arra neveltek, hogy ne érdekeljen, mit gondolnak rólam mások. Én pedig igyekeztem betartani ezt a szabályt. Most viszont elég volt az apám részéről egy szó, és érzem, hogy teljesen összetörök. Minden magabiztosság, amit az eltelt évek folyamán aggattam magamra, most egy szempillantás alatt omlik össze.

Fogalmam sincs, mi lesz velünk ezután, hová kerülünk. Nem vagyok ostoba, tudom, hogy ez a Karim herceg mit akar tőlem. Azt viszont sosem gondoltam volna, hogy apám egyszer majd elad, mint egy tevét. Lehet, hogy mégis bele kell törődnöm, mert anyámnak ez lesz a legjobb, végre meggyógyulhat, vagy legalábbis így nagyobb esélye van a gyógyulásra.

Nyelek egy nagyot, és minden maradék erőmet összeszedem, látom apám szemében a bánatot és a tehetetlenséget. Megértem, hogy segíteni szeretne az anyámon, így végül egy szó nélkül, lassan megindulok a szobámba, hogy összeszedjek pár ruhát. Nem szólok egy szót sem, nem lenne értelme, hiszen ismerem magam, és teljesen biztos vagyok benne, hogy a hangsúlyom most nem lenne megfelelő. Nem akarom megbántani őt, hiszen tisztában vagyok vele, hogy egy ilyen helyzetben bárki, bármilyen szalmaszálba belekapaszkodna, csak valahogy segítse a szerette gyógyulását.

Becsapom magam mögött az ajtót, dühösen lerángatom a barna, régi, fakó bőröndömet a szekrény tetejéről, végül kitárom a roskadozó ruhásszekrény ajtaját. Végignézek a ruháimon, fogalmam sincs, hogy mit vihetnék magammal, hiszen megszürkült, színtelen ruhák sorakoznak ott. Vajon hogy fognak rám nézni, ha ezekben jelenek meg a fővárosban? Sóhajtok egy nagyot, mintha ez megoldana bármit is, majd lehuppanok az ágy mellé a földre, amikor apám benyit. Szeme könnyes, könyörgően néz felém, nem szólal meg, de én anélkül is hallom a szavait. Érzem, ahogy azt mondja, ne haragudjak rá, és ebben a pillanatban még inkább elszorul a szívem. Halkan suttogok, miközben a padlót bámulom.

– Nincs semmi baj.

Felállok, kinyitom a bőröndömet, kiveszek pár jobb állapotban lévő ruhát a szekrényből, és a táskába teszem. Ezután becsukom a tetejét, és a szüleim szobájába indulok. Anyám legszebb, legmegkíméltebb ruháit pakolom össze. Csendben vagyok, hiszen ő most alszik, és nem szeretném felébreszteni. De mielőtt végzek a pakolással, meghallom a szavait.

– Mit csinálsz, Amira?

– Elmegyünk – nyögöm.

Az anyám mindig átlátott rajtam, mindig tudta, ha valami bánt, én pedig biztos vagyok abban, hogy most is érzi, valami nem stimmel.

– Miért mennénk el? – ül fel óvatosan az ágyban. – És ami még fontosabb, hogy hová?

Fogalmam sincs, hogy elmondjam-e neki, vagy bízzam apámra ezt a dolgot. De úgy néz ki, nem kell sokat vívódnom ezen, mert apu ekkor lép be az ajtón. Ránéz anyámra, és mosolyogni kezd. Látom a szemében a remény szikráját, hogy megmentheti anyámat, és minden haragom, amit pár pillanattal ezelőttig éreztem, a semmivé foszlik, helyét átveszi a bűntudat. Tudom, hogy nem állhatok a szerelmük útjába, apám utolsó kétségbeesésében határozott így. Ki vagyok én, hogy megcáfoljam az ő döntését?

– Nedjma, kedvesem – lép közelebb hozzá apám, leül az ágya szélére, és megfogja törékeny kezét. – Ma meglátogatott minket egy herceg a fővárosból.

Anyám furcsán néz, nyilván átlát a férjén is, és a szavait most sem rejti véka alá.

– Minket nem ismer egyetlen herceg sem, Mohamed.

– Tudom, drágám – próbálja megnyugtatni anyut. – Épp átutazóban volt, amikor meglátta a lányunkat, és úgy gondolta, hogy segíteni szeretne.

– Mohamed! – anyám hangsúlyából ítélve, egyáltalán nem hiszi el a férje szavait.

– Tényleg így volt – magyarázza tovább az apám. – Elvisz minket a fővárosba, hogy meggyógyulj.

Anyu tekintetében észreveszem a kételyt, aztán halkan kérdez apámtól, miközben látom a fájdalmat az arcán…

– Mit kért cserébe?

– Tessék? – lepődik meg a kérdésen apu. Ezután nem tud szóhoz jutni, csak dadog. Nyilván igyekszik úgy tálalni a dolgokat, hogy azon édesanyám ne rökönyödjön meg. De bárhogy is magyarázza ezt a dolgot, az a tényeken nem változtat.

– Mohamed, ne próbálj nekem hazudni! Mit kért cserébe az a herceg?

Apám rám emeli tekintetét, én meg semmit nem tudok mondani, csak nyelek egy óriásit. Anyu tekintetében megcsillan a félelem, lehunyja a szemét és hallom, amint ő maga is nyel egyet.

Végül megcsóválja a fejét, és apámra tekint.

– Te eladtad Amirát?

Apám próbál megszólalni, de tudom, hogy ebből a helyzetből már nem jöhet ki jól. Igyekszem megelőzni a bajt, hogy anyu ne kapjon egyből szívinfarktust.

– Nem! – vágok közbe. – Én döntöttem így.

Anyu meglepő pillantásokkal méreget.

– Ha van esély arra, hogy meggyógyulj, akkor én megragadom – csuklik el a hangom.

– Amira, kislányom, fogalmad sincs, mi vár rád egy herceg mellett...

Hallgatok, hiszen valóban fogalmam sincs, hogy mi várhat rám amellett a bizonyos Karim herceg mellett. Könnyes szemekkel nézek anyámra, és tudom, hogy apám jól döntött. Ha van esély rá, hogy meggyógyuljon, akkor mindent meg kell tennünk annak érdekében, hogy ez sikerüljön.

– Holnapután reggelre itt lesz egy autó, ami elvisz minket a fővárosba, mi pedig szépen beülünk a kocsiba, és elhagyjuk Um Alerrádot – fejezem be a beszédet, majd szépen hátat fordítok a szüleimnek, és mint aki jól végezte dolgát, kisétálok a szobájukból. Amint becsukom az ajtót, a hátamat a falnak támasztom, és elerednek a könnyeim.

Az út Rijádba nem lesz rövid, ezt meg kell hagyni, de az az autó, amit a herceg küldött… Kényelem a köbön. Beülni is alig merek, árad belőle a luxus. Az üléseket finom bőr borítja, az ajtók belseje pedig lakkozott fa díszítést kaptak.

Amint a sofőr becsukja az ajtót, és elfoglalja a helyét, már rögtön indulunk is.

Furcsa érzések kavarognak bennem. Egyrészt félek, mert fogalmam sincs, hogy pontosan mi vár majd ránk. Félek elhagyni a kis falunkat, a megszokott életünket. Ahogy távolodunk a házunktól, és végighaladunk a főúton, minden emlékem lepereg a szemem előtt. Szinte látom, ahogy annak idején anyám öntözi a kis kertünket, én pedig segítek neki, és mire végzünk, mindketten csurom vizesek leszünk. Aztán elhaladunk az iskola mellett, amit félbe kellett hagynom, miután anyám beteg lett, de még most is érzem azt az illatot, ami annak idején belengte a tantermet. Végül a piactér következik, ahol annyi időt eltöltöttem, hogy segítsek a szüleimnek. Most is úgy nyüzsögnek ott az emberek, mint azelőtt, mosollyal az arcukon beszélgetnek, mit sem törődve velünk. Honnan is tudhatnák, hogy elmegyünk, hiszen senkinek sem szóltunk erről. A szívem szakad meg, máris hiányzik a mi kis falucskánk.

Amint átlépjük a falu határát, a könnyem végigfolyik arcomon, de nem tudom letörölni, a kezem nem engedelmeskedik akaratomnak, csak pihen az ölemben, mintha minden erőm elhagyott volna. Mindezek ellenére izgatott is vagyok, hiszen sok mindent hallottam a fővárosról, és láttam gyönyörű képeket is. Hamarosan pedig a saját szememmel láthatom majd Rijádot, és kiderül, hogy apám jól döntött-e.

Judah az utolsó kisváros, amin keresztül átmegyünk, ezután órákig tartó sivárság következik. Akármerre nézek, mindenhol csak homok van. Azelőtt imádtam ezt a finom természet adta színvilágot, most azonban egy cseppet sem nyugtat meg. A szememet egy idő után elkezdi bántani az aranyszínben tündöklő sivatag, és úgy érzem, most már szeretnék valami zöldet is felfedezni a természetben, de a percek hiába telnek, és a kilométerek hiába csökkennek, a táj nem változik semmit. Anyu, mint mostanában oly gyakran, megint lehunyja a szemét, hogy pihenjen. Az apám és én pedig csendben ülünk egymás mellett, néha rám néz, de nem szól semmit.

A nap már lassan lemenőben van, amikor elérjük Rijádot. Már messziről látszódnak az óriási házak és némi zöldfelület is, nem csak a sivár táj. Még a nap nem tűnik el teljesen az égről, amikor megállunk a palota bejáratánál. Kiszállok az autóból, a tekintetem végigfuttatom az előkerten. A palota látványával egyszerűen nem tudok betelni. Odajön egy idősebb férfi, aki megkéri a szüleimet, hogy tartsanak vele, engem pedig arra kér, hogy várjak ott még pár percet. Teljesen magamra maradok, miután ők távoznak.

Félek? Az nem kifejezés…

4. fejezet

Ghaalib

Másnap reggel minél messzebb kerülünk Um Alerrádtól, annál kínosabb a csend az autóban. Shibel némaságba burkolódzik, és ez aggaszt. Általában akkor ennyire hallgatag, ha haragszik. Nem bírom már tovább, nem akarom az órákig tartó utat szótlanul eltölteni. Többször ránézek az unokatestvéremre, de ő nem veszi le a szemét az útról.

– Mi bajod van? – szólalok meg végül.

– Mi lenne? – kérdez vissza, aztán így folytatja. – Akkora hülyeséget csináltál, hogy esküszöm neked, ha ezt megúszod épp bőrrel, a lábad elé térdelek.

– Hülyeség segíteni másokon? – lepődöm meg.

– Nagyon jól tudod, hogy mire értem, Ghaalib – morogja. – Az apád nem fog örülni ennek…

– Az apámmal ne törődj, őt majd én elintézem.

– És a menyasszonyod? – pillant rám Shibel.

– Nekem nincsen menyasszonyom – nyugtázom, de a szívem legmélyén tudom, hogy ez nem így van. Apám fontos ember, a hercegi cím sem véletlen, tiszteli a hagyományainkat, és nem tűr ellentmondást. Ha valamit a fejébe vesz, annak úgy kell lennie. Márpedig most a fejébe vette, hogy megházasít, és előbb-utóbb úgy is lesz… De talán Amira kihúzhat a csávából. Ha el tudom hitetni apámmal, hogy ez a nő lesz az igazi társam, akkor talán enged. Mindig is szerettem lázadni, de ez most teljesen más. Most eszemben sincs, hogy lázadjak apám ellen, egyszerűen csak boldog akarok lenni. Ezt igazán megérthetné mindenki, de minimum az unokabátyám. Nem ellenem kéne lennie, hanem velem. Ő szerelemből házasodott, legalábbis az első feleségét szerelemből vette el, én sem akarok kényszerből nősülni, és ezt a tudtára is adom.

– Ha jól tudom, Sorayát szerelemből vetted el.

– Igen, de meg volt az ára, Ghaalib – mondja, majd tüzes tekintettel néz rám. – Sosem beszéltem még erről, de én azért vehettem el Sorayát első feleségként, mert megígértem apámnak, hogy Najet is a feleségem lesz.

Meglepődöm, hiszen eddig azt hittem, hogy mi mindent meg tudunk beszélni Shibellel, de ezek szerint még neki is vannak titkai előttem. Döbbenetemben fogalmam sincs, hogy mit mondjak, egyszerűen csak bosszant, hogy én erről nem tudtam eddig a percig semmit. Lehet, hogy igaza van az unokatestvéremnek, és hirtelen döntöttem, hiszen még csak nem is ismerem Amirát, de ő sem ismerte Sorayát, csak beleszeretett, amikor meglátta. Én nem vagyok szerelmes, de az a nő… A bűvkörébe ejtett. Meg akarom ismerni a lelkét és minden porcikáját.

Merengésemből Shibel hangja térít magamhoz.

– Az apád nem tűr ellentmondást. Szerinted mi lesz, ha megtudja, hogy még egy nőt hazaviszel, és mindezt úgy, hogy a többi nőd, ha nem is közvetlenül, de neki panaszkodik, hogy elhanyagolod őket – Rám néz. – Öregem, ha így haladsz, egy héten belül nősülni fogsz, és mire észbe kapsz, már ott fekszik melletted a feleséged – kuncogja.

– Szerinted ez vicces? – húzom fel a szemöldököm, a hangom pedig kicsit gúnyosra sikeredik.

Unokatestvérem megköszörüli a torkát, és azonnal abbahagyja a nevetést.

– Nem. Ez rohadtul nem vicces, pont ezt próbálom a tudtodra adni! Nagyon megütheted a bokád, ha ellentmondasz apádnak. És az a szerencsétlen lány is – feleli.

Ezen az éjjelen nem nagyon tudok elaludni. Shibel szavai járnak a fejemben, miközben nem tudom elterelni a gondolataimat Amiráról sem. A teste, a haja, a szeme… És az illata… Még most is érzem, látom magam előtt a finom mozdulatait, a csípője lágy ringását, miközben a démoni tekintete nem enged el.

Nagyon várom már a holnapi napot, hogy végre a közelemben legyen. Történjen bármi, nem engedem, hogy baja essen.

Nem bírom tovább, felemelem a szobámban lévő telefonkagylót, és leszólok a háremembe. A szeráj állandóan zárva van, sosem mehetek be oda kedvem szerint. Mindig be kell jelentkeznem, ha valamit akarok. Vicces… Öt nő van bent jelenleg, akiket apám szedett össze különböző országokból. A nevüket sosem tudtam megjegyezni, ha kell egy nő, mindig azt az országot mondom, ahonnan jött. Tiszta röhej, de legalább ezek a lányok átestek rengeteg vizsgálaton, folyamatosan ellenőrzi őket az orvosunk, így biztos lehetek benne, hogy nem fogok elkapni semmilyen betegséget.

– Fatima – szólalok meg, amikor végre felveszi a telefont. Fatima vigyáz a lányokra, és ő az a személy, aki mindent megtanít nekik. A nő hangja kissé fáradtnak tűnik, talán már békésen szunnyadt, ahogy az összes többi lány is, de pont nem érdekel, hogy mit csinálnak. Ha nem elégíthetem ki magam, a testem felrobban, és hát Amirára várni kell még egy napot.

– Küldd fel hozzám Kubát! – mondom ellentmondást nem tűrően.

– De uram, ilyen későn – suttogja Fatima. – Hiszen a lányok már alszanak.

– Kit érdekel, hogy alszanak? – dühödöm fel. – Akkor ébreszd fel! Nekem most van szükségem egy lányra, és most az a kubai kell.

– Aymee.

– Mit bánom én, hogy hívják, csak érjen ide végre! – csapom le a telefont.

Úgy fél óra elteltével kopognak az ajtón, Fatima felhozta nekem a nőt, majd miután beküldi a szobámba, gyorsan távozik.

Leülök a kényelmes fotelomba, könnyedén elhelyezkedem, és feszülő férfiasságomra meredek, majd vissza a nőre. Nem lehet sokkal több tizennyolc évesnél, ő a legújabb szerzemény, és talán a legjobb. Rá van most szükségem, bár látom a tekintetében, hogy szívesebben aludna, és fel sem tudott készülni igazán erre az éjszakára.

– Táncolj nekem – kérem, ő viszont olyan bárgyún néz rám, mint aki nem érti, mit akarok. Pedig tuti biztos, hogy beszél már arabul, hiszen az elsők között tanulják meg ezt a nyelvet. Felhúzom a szemöldököm, ő pedig lágy mozgásba kezd. Minden téren szexi volt, a bőre barna, a haja sötét, de a szeme… Barna volt ugyan, ám mégis világos. Közelebb jön hozzám, és a csípője így pont szemmagasságba kerül. Érzem, nem bírom tovább, átfogom a derekát, és csókolni kezdem puha, illatos bőrét. A vágy elönti az agyam, már nem tudok gondolkodni, leteperem őt, és a ruháit sem kímélem. Egy pillanatra mintha megijedne tőlem, pedig esküszöm, nem vagyok egy ijesztő figura, végül mégis átadja magát a vágynak. Érzem, ahogy ellazul a teste, és hagyja, hogy kiéljem rajta minden felgyülemlett energiámat.

Másnap reggel úgy ébredek, mintha egész éjjel vedeltem volna. Pedig soha életemben nem ittam egy korty alkoholt sem. Kuba már nincs a szobámban, ezt szeretem benne a legjobban. Volt egy-két lány, aki folyton a nyakamon lógott volna, és nyilván tudom is az okát. Mindannyian meg akarnak szerezni maguknak. Persze ez nem baj, hiszen ezért vannak itt, de nekem egyik sem kell.

Felöltözöm, de ma csak egy egyszerű tobét kapok magamra, majd megmosakodom és imádkozom, ezután lemegyek az étkezőbe. Farkaséhesnek érzem magam, miközben az agyam lüktet. Senki sincs még az asztalnál, a terítéket is még csak most hordják rá.

– Nagyon korán kelt ma, uram – mosolyog rám Ilhem. Rengetegen dolgoznak a palotánkban, de én alig tudok megjegyezni belőle pár nevet. Hiába, az arcmemóriám roppant jó, de a nevekkel mindig bajban vagyok. Ilhem nevét viszont egyértelműen megjegyeztem. Ő az egyetlen nő az édesanyámat kivéve, akinek megadom a tiszteletet a palotában. Talán mert ő mindig is olyan volt és még most is olyan, mintha a második anyám lenne. Kisgyermekkorom óta dolgozik nálunk, kedves és annyira anyáskodó. Hasonló lehet a természete, mint Fatimának, bár utóbbi kissé hirtelen haragú…

– Tudod, kissé izgatott vagyok – nevetek.

– Csak nem a ma érkező vendége miatt?

Elgondolkozom, vajon honnan tudta meg bárki is, hogy ma vendégem érkezik? Felhúzom a szemöldököm, kérdőn nézek a szolgára, de ő csak finom mosolyra húzza a száját, és így felel.

– Mielőtt a sofőr elindult volna az éjjel…

– Oh, hát innen fúj a szél – szakítom félbe az asszonyt. – Igen, miatta – kacsintok végül rá.

Ilhem nem szólal meg, csak kedvesen mosolyog, mint mindig. Ezt szeretem benne… A kedvességét, a türelmét és a megértését. Végül résnyire nyitja a száját, mintha mégis szeretne hozzáfűzni valamit, de nem azt, amire vártam.

– Máris behozom a reggelit – indul a konyha felé.

– Ne – kérem.

Ekkor megfordul, és kérdőn néz rám. Szeretem a hasam, és éhes is vagyok, de igazából most annyira idegesnek érzem magam, hogy egy falat sem menne le a torkomon. Ilhem mintha kissé meg is sértődne, hogy nem fogadom el az ételt, amit kínál, de gyorsan kivágom magam.

– Tudod mit? Hozz nekem abból a finom arab kávéból, amit annyira szeretek – mosolygok rá, ő pedig megkönnyebbülten lép ki a konyhába.

Valahogy ez a nap nem akar telni. Az idő olyan lassan halad, hogy azt hiszem, meg fogok őrülni, mire eljön a délután. Azt sem tudom, mivel köthetném le magam, ami elterelné a gondolataimat, hiszen jelenleg semmi olyan foglalatosságom nincs, ami ne várhatna. Az apámnak is segíthetnék, de ahhoz meg pláne nincs most kedvem. Nem akarom, hogy idő előtt a fülébe jusson ez a hír.

Azt sem tudom, mit csináltam egész nap, a tisztálkodáson és az imádkozáson kívül, de amikor felnézek az égre a szobám ablakából, látom, hogy a nap már igencsak lemenőben van.

– Hol a francban lehetnek már ezek – morgolódom, amikor megpillantom az autónkat behajtani a kertünkbe. Én magam szeretném fogadni Amirát, hiszen van vele egy kis dolgom, mielőtt megmutatom neki a szobámat. Az idő pedig kevés rá, de bízom Fatimában, úgyhogy sietősen indulok a lány elé. Már délután parancsba adtam, hogy amint megérkeznek, a lány szüleit vigyék át abba a házba, amit tőlem kaptak, és a lehető legrövidebb időn belül az asszony kerüljön kórházba.

Én álltam a szavam, most Amira jön…

5. fejezet

Amira

Megdöbbenve állok az autó mellett, úgy érzem, mintha egy teljesen másik világba csöppentem volna. Ilyet az ember csak képeslapokon vagy könyvekben láthat, legalábbis az olyan ember, mint én, aki távol foglal helyet az efféle élettől.

Az előkert közepén óriási szökőkút áll, és gyönyörű zöld növények veszik körbe. A hatalmas bejárat előtt pálmafák magasodnak. A palota meg olyan nagy, hogy szerintem az egész falunk elférne benne.

– Gyere – szólal meg valaki, majd miután az autó elgurult mellőlem, meglátom a herceget. Ő maga jön ki elém, és most arra kér, hogy lépjek be vele ebbe a csodába. Én továbbra is csak tátom a szám, és egy lépést sem tudok megtenni. Odasétál hozzám, belém karol, amitől kissé kiráz a hideg – pedig az időjárás most a legkellemesebb – , aztán elindul velem a bejárat felé.

Amikor kinyílik a hatalmas fából készült ajtó, még jobban ledöbbenek. Már magam sem tudom, hogyan sikerül a lábaimat egymás után pakolnom, hogy előrefelé haladjanak. Fekete márványpadlón keresztül sétálunk át a hallba, ahol a padlózatból két hófehér, kanyargós márványlépcső nyúlik fel az emeletre. Sajnos nincs időm jobban szemügyre venni ezt a termet, mert ebben a pillanatban kinyílik a két lépcső közötti boltíves ajtó, egy idősebb nő lép át azon, és meghajol a herceg előtt. Testét abaja fedi, haját és arcát muszlin fátyol takarja.

– Ő itt Amira – mondja Ghaalib, majd rám néz. Érzem, a lábam megremeg, ahogy a zöld szeme lágyan méregeti az arcom. Ezután tekintetét a nőre szegezi. – Fürdessétek meg, a legszebb ruhát kapja! – közelebb lép a számomra idegen asszonyhoz, és valamit a fülébe suttog, de sajnos nem hallom, mit mond neki. Fogalmam sincs, hogy most mi fog velem történni, de meg sem kérdezhetem, hiszen Ghaalib már távozik is, egyedül hagyva az ismeretlen nővel, aki lecsúsztatja a fátylat az arcáról, és kedvesen rám mosolyog.

– Az én nevem Fatima – mondja. – Gyere velem, gyermekem! – kísér át az ajtón, majd gondosan bezárja a hátunk mögött.

Egy hatalmas folyosón sétálunk végig, melynek a végén egy nehéznek tűnő, kétszárnyú faajtó van. Fatima kinyitja, s egy óriási terembe lép be. Benézek mellette, de nem mozdulok. Látom a nagy, kényelmes kanapékat, foteleket és az óriási, puha párnákat. A szemem megakad egy kétszárnyú üvegajtón, melyen keresztül még árad be a fény. Ez a kertbe vezet, de jól látszódik, hogy az is egy eléggé zárt helyiség. Ott minden csupa zöld, ezt a zöld színt pedig színes virágok tarkítják. Felfedezni vélek néhány padot, s talán egy kisebb szökőkút is áll ott, de nem tudom jól megnézni, a kinti szürkeség miatt. Fatima hátrapillant rám, én pedig félénken követni kezdem őt, ám csak ekkor döbbenek rá, hogy hová is kerültem. Ebben a nappalinak tűnő szobában legalább öt nő van, elegáns ruhákban díszelegnek, a levegőt pedig mindenféle illatfelhő tarkítja. A szobából két kisebb ajtó nyílik, a nő pedig odasétál a bal oldalihoz, és lenyomja a kilincset.

– Először megmutatom a szobádat, azután bemutatlak a lányoknak – mosolyog és előremegy, én pedig csendben követem. A folyosó ezen a részen keskeny és hosszú, viszont legalább nyolc szobát számolok meg, mire odaérünk az egyik ajtó elé. Fatima elővesz egy kulcsot, kinyitja az ajtót, és besétál oda.

– Ez a lányok hálókörlete, ahonnan jövünk pedig a társalgó – magyarázza. – Ez lesz itt a te szobád.

Mélyet sóhajtok, amikor belépek én is a hálóba. A szoba tágas, az egyik fal pedig szekrényekkel van telepakolva. A másik falnál áll egy franciaágy, ami a legfinomabb selyem ágyneművel van megvetve, vele szemben pedig egy újabb ajtó látható.

– A fürdőszobád – nyitja ki a nő, hogy azt is szemügyre vehessem. Bekukkantok, elég kicsinek bizonyul a fürdő, csak egy mosdó és egy zuhanyfülke van benne. Viszont a szívem megnyugszik, amikor az ablak felé emelem a tekintetem. A társalgóból is jól látható kertre néz a szobák ablaka, így az enyém is. Csodálatos látványt nyújt, így kissé megkönnyebbülök. De nem bírom tovább szó nélkül, ránézek Fatimára, és így szólok.

– Tehát a herceg háremébe kerültem.

Az asszony ismét elmosolyodik, majd leül a megvetett ágyamra, és megpaskolja maga mellett a helyet. Hát mellé huppanok.

– Igen, ez a herceg háreme – nyugtázza a nő –, de azért nem olyan vészes hely, mint ahogy hinnéd – Megjelenik egy halvány mosoly az asszony szája sarkában. – Annak idején rémhírek keringtek a háremek világáról. Nos, nekem most két jó hírem is van, az egyik, hogy nem vagyunk a múltban, a másik pedig, hogy a rémhírek nem bizonyultak valósnak.

Kíváncsian méregetem a felvilágosítómat, hogy ugyan, mondja már el, miről is beszél valójában, de nem kell sokat várnom, ugyanis Fatima máris rátér a lényegre.

– A háremeknek sosem volt jó híre a világban. Azt tartották, hogy a szultáni szerájok, melyeket zárt falak öveznek, olyan hely, ahol a világ szinte legszebb lányai versengenek egymással az uralkodó kegyeiért. Az is elterjedt, hogy az ilyen helyeken szövődnek a legvérmesebb pletykák, itt születnek a legnagyobb intrikák, és itt követik el a legkegyetlenebb gyilkosságokat – neveti el magát a nő, nekem pedig fogalmam sincs, hogy mi ennyire vicces ebben.

Mikor Fatima kikuncogja magát, rám néz és folytatja.

– Egy baj van ezekkel a mondákkal, mégpedig, hogy olyan emberektől származnak, akik sosem láttak háremet, és sosem jártak benne. Ezért minden rosszat, amit hallottál egy ilyen helyről, felejtsd el, hisz a nagy részük csak kitaláció.

– Miért kell egy hercegnek a mai időben is háremet tartania? – kérdezem, és hangom valóban kíváncsiságról árulkodik.

– Nem kell – mondja a nő. – Ghaalib herceg elég nehéz eset, és nagyon makacs. Már huszonöt éves, de még nem akar nősülni. Mintha senki nem lenne elég jó neki. Az apjával is állandó harcot vív ezügyben, ezért Yasser herceg megpróbálta felkelteni a fia érdeklődését. Csak azért, hogy kénye-kedve szerint szórakozhasson, és ne kelljen prostituáltakra költeni a családi vagyont. Igyekezett olyan lányokat megvásárolni a fia számára, akik egzotikusnak számítanak a mi világunkban, hátha a fia végre tud választani magának egy lányt. De ahogy múltak a hónapok, úgy nem történt semmi. Végül Yasser megelégelte a dolgot, és szerződést kötött egy igen gazdag emberrel – hajtja le a fejét a nő. – Azt mondta a fiának, ha nem nősül szerelemből, akkor majd megnősíti a vagyonnal.

Nem jutok szóhoz. Szerencsésnek mondhattam magam, hogy apám megértő velem, és a nehéz időkben sem kényszerített házasságra senkivel. De ez a háremesdi… Mit kezdjek én ezzel a helyzettel? És mi a fenét keresek én itt?

– Ne félj, én mindenre megtanítalak téged – mosolyog Fatima. – Most viszont gyere velem, hiszen a herceg nem tűri sem az ellentmondást, sem a késést, és igazán egyértelmű utasítást kaptam tőle – kuncog megint, ami kissé már idegesít. – Vacsorára kész kell lenned. Ráadásul még a többi lánynak is be kell mutassalak.

Mikor visszaérünk a társalgóba, a lányok mind kíváncsian néznek rám, és gúnyos tekintettel méregetnek, mintha én lennék a legnagyobb ellenségük. Kellemetlen érzés a herceg szeretőinek legújabb tagja lenni, én vagyok a friss hús, az újdonság, mint egy csillogó játék. Szinte biztosra veszem, hogy mindannyian azt gondolják, én leszek a herceg kedvenc játékszere mindaddig, amíg hat rá az újdonság varázsa… De az igazat megvallva, magam sem tudom, hogy pontosan hogyan kerültem bele ebbe a helyzetbe. Ghaalib azt mondta, hogy jobb életet biztosít nekem és a szüleimnek, de jelen álláspontom szerint, ennél rosszabb már nem is lehetne. Ide dobott egy csapat nő közé, mintha az oroszlán barlangjába küldött volna védtelenül, a szüleimről pedig nem tudok semmit… Roppant bosszantó helyzet. Ezek meg úgy néznek rám, mintha azonnal meg akarnának ölni. Nem értem, miért pont bennem látják a vetélytársat, amikor mindegyik sokkal szebb és egzotikusabb nálam. Fatima hangja csattan fel mögöttem, én pedig felriadok a gondolataimból.

– Ő itt Amira al-Afhram – néz körbe a teremben. – Mától ő is közöttetek él majd.