Tutsek Anna

Mindig lesznek Cilikék

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

CILIKE MINT NAGYMAMA

Mikor is találkoztam utoljára Cilikével? Hadd gondolkozzam kissé… Igen, most már emlékszem. Akkor Cilike fiatal asszony volt.

A Gyöngyharmat-utcában lakott a férjével, Kőváry László mérnök úrral s a három kis gyermekével, Cilikével, Lacival és Vilmával.

Boldog, elégedett, nyugodt családi élet. A sok viszontagság, vídám és tréfás balesetek sora és komoly, igazi megpróbáltatások után, csendes, nyugalmas vizeken evezett most Cilike. A felhők elvonultak, fölötte sütött a nap, szép volt az élet és úgy látszott ezentúl így lesz már mindig.

Utolsó találkozásunk emlékszem úgy történt, hogy kimentem hozzá látogatóba, a Gyöngyharmat-utca 904. szám alatt levő szép kis kertes házba. Már nagyon régen nem hallottam felőle semmit és kíváncsi voltam reá, hogy van, mit csinál?

Hát Cilike éppen az ablaknál ült és varrt. Azaz, hogy foltozott. Nem díszes kézimunkát hímzett, aranyszállal, ezüstfonállal, ezerszínű tarka, színes selyemmel, hanem foltozott – jó erős, vastag, barna patent-harisnyát, pici gyermeklábra valót, de ökölnyi lyukakkal a térdén.

Cilike nagy gyakorlattal és még nagyobb türelemmel szövögette össze a hatalmas szakadásokat s közben vídáman mosolyog a két gyerekre, akik ott játszadoznak előtte a szőnyegen és a harmadikra, aki tömzsi kis öklét szájába dugva, kerek, pufok arcocskáján a jólét és megelégedettség boldog mosolyával szuszog fehér csipkefüggönyös kis kocsijában.

A legnagyobb, a kis Cilike, már hároméves volt. Piros köntöskében, mint a katicabogárka. A haja ragyogó szőke, fürtös, a szeme aranybarna, az arcocskája üde, rózsás, mint egy nyíló virág… Szinte nevetni lehetett volna rajta, annyira hasonlított Cilikéhez.

A kis Lacika meg szakasztott az édesapja. És éppen olyan komoly, nyugodt, meggondolt természetű is. Még csak kétéves, de már is úgy viselkedik, mintha ő volna a nagyobbik, az okosabbik, akinek vigyázni kell a kis pöttöm Cilikére.

És a harmadik, a pici pólyás Vilmácska, ugyan kihez hasonlít? Cilike szerint egyáltalán senkihez, ez egy egészen külön, önálló egyéniség, aki igen jól fog boldogulni az életben, mert már háromhetes korában is olyan hatalmasan tudott sivalkodni, hogy mindig keresztülvitte, amit akart, minden tekintet nélkül a környezetére…

Igazán örömöm telt Cilikében, mikor így láttam őt, gyermekei körében, boldogan, elégedetten.

– Ime, ez hát az élet teljessége, – gondoltam magamban, megnyugodva. – És mondd csak, Cilikém, nem történik most már veled semmi baleset, mint hajdan, kislány korodban?

Cilike tiltakozva néz reám. Hogyan is képzelem azt? Nem, most már nem történik vele többé semmi baleset s ha néha eszébe jut hajdani viszontagságainak sorozata, hát jót nevet rajta.

Azaz hogy… őszintén megvallva… mi tagadás, egészen fiatal asszony korában még történt vele egy és más baleset… Némelyik ki is derült, mint például a kelkáposzta-eset, meg a gipszszobor, de a legtöbbet még ma is jótékony homály födi… Ő maga sem igen emlékszik már semmire…

Azaz hogy… valami mégis eszébe jut, a bableves-história és ha éppen akarom, hát azt elmesé—

li. Akkoriban mélységesen hallgatott róla, mert szörnyen restellte a dolgot és Laci is becsület-szavát adta, hogy nem mondja el senkinek, de ma már csak nevet rajta és szívesen elmondja.

Ime tehát a bableves-história.

*

Mikor elteltek a Cilike inasévei s a várakozás hosszú ideje után apa, anya és Teréz néni végre elismerték, hogy Cilike most már csakugyan nagylány – végre megvolt az esküvő.

Esküvő után persze utazni mentek – akkoriban még úgy volt divat – és Cilike ezt el nem engedte volna a világért sem.

Mikor hazajöttek, Cilikének rengeteg sok dolga volt a berendezkedéssel. Neki nemcsak „saját ura” volt, hanem „saját háza” is. Szörnyen büszke is volt mind a kettőre és igen önérzetesen hangoztatta mindegyre: az uram. Akárkivel beszélt, minden második szava az volt, hogy: az uram így, az uram úgy és szerfölött kicsinylőleg gondolt összes barátnőire és iskolatársaira, akik még nem mentek férjhez.

A „saját háza”, az a háromszobás, kertes villa meg éppen annyi gondot és dolgot okozott Cilikének, mintha egy négyemeletes bérpalota lett volna.

Hangoztatta is mindegyre, hogy azt se tudja, hol áll a feje a sok dologtól és talán nem is fog rendbe jönni mindennel, a világ végéig sem.

Nem is ért rá otthon főzni, hanem vendéglőbe jártak ebédelni, vacsorázni, úgy, mint a nász-utazás alatt, ami Cilikének szerfölött tetszett.

Igaz, hogy nem is volt jó szakácsnője, hanem csak egy kis tudatlan székely cselédje, de az legalább értett a kerti munkához s azt alaposan el is végezete; Cilike meg ezalatt a ruháit, fehérneműit rendezgette a szekrényekben, azután a sok porcellánedényt, poharakat, a sokféle nippet, leánykori emlékeket, apróságokat, csecsebecsét – bizony nagy gondot okozott mindez, hogy hova helyezze el?

Háromszor-négyszer is újra rendezett és rakosgatott mindent s boldog volt, mikor Laci hazajövén, mindig megdícsérte, hogy milyen rendes, szorgalmas kis háziasszony.

Akkor aztán felöltözködött gyorsan és elmentek ebédelni, este meg vacsorázni. Igy nagyon kellemes, gondtalan volt az élet.

Egy napon azonban azt kérdezte Laci:

– Édes fiacskám, nem ebédelhetnénk-e ma itthon? Egyrészt sokba is kerül mindennap vendéglőbe járni, meg aztán sokkal kellemesebb és kényelmesebb, ha itthon étkezünk.

Cilikének egy kicsit megnyúlt az arca.

Sejtette ő, hogy ez be fog következni, hogy férje egy napon előáll ezzel a kivánsággal, de szerette volna minél tovább elodázni ezt a napot.

Azonban nem akart ellenkezni Lacival s szende mosollyal felelt:

– Jól van édes uram, ebédeljünk ma itthon.

Laci vígan távozott, Cilike meg bús előérzettel ment ki a konyhába.

– Julis, – kérdezte a kis székely szolgálót. – Tud maga főzni?

– Én instálom? – riadt fel a kis szolgáló, – hát puliszkát tudok főzni instálom, meg pityóka-levest.

– Jaj, – ijedezett Cilike, – azt nem hiszem, hogy megenné az uram. Nem is tudom miféle ételek azok. Csokoládé-tortát nem tud csinálni? Vagy vaniliakrémet?

– Nem én, instálom. Azt sem tudom, mi fán terem.

– Pedig én azt szeretem legjobban. Jaj Istenem, hát mit főzzünk, Julis?

– Tessék fuszulyka-levest csinálni, az nagyon jó.

– Julis, maga borzasztókat beszél! Mi az a fuszulyka-leves?

– Errefelé bablevesnek hívják, instálom, vagy mi a csodának!

– Bableves? Pompás! – örvendezett Cilike, – az uram azt nagyon szereti! És azt ugyan nem nehéz elkészíteni. Az ember odateszi a babot a tűzre és az megfő magától. Julis, maga egy angyal! Gyorsan, szaladjon el a piacra és hozzon babot. És tudja mit? Hozzon mindjárt két kiló húst is, azt hiszem annyi elég lesz hármunknak ebédre. Hogy milyen húst hozzon? Hát…

hát… olyant… tudja?… Olyan borjúhúst. És krumplit is hozzon persze, garnírungnak. Na hát, olyan pompás ebédet fogunk penderíteni, hogy az uram el lesz ragadtatva.

Egészen tűzbe jött Cilike, sürgött-forgott, előszedte az összes lábasokat, fazekakat, tepsiket, megnézte mi van a kamrában. Julis pedig gyorsan elszaladt, vásárolt egy kiló babot, két kiló borjúhúst, hozott zsírt, lisztet, tojást, kenyeret, ecetet, paprikát, borsot, mindent, ami csak eszébe jutott s aztán Cilike buzgón nekilátott a főzésnek.

Legelőször is föltette a kis csipkés, kékszalagos, díszes fejkötőcskét a fejére. Akkoriban még az volt a divat, hogy a fiatal asszonyok otthon csipkés, rózsás, szalagos, díszes kis fejkötőt viseltek – amelyet a lányok ugyancsak irígyeltek tőlük.

Aztán egy nagy fehér konyhakötényt kötött maga elé, könyökig feltűrte a ruháját s aztán – megnézte magát a tükörben.

Nagyon csinos volt, annyi bizonyos. A kis csipkés fejkötő kacéran bólintott a tükör felé.

Cilike elégedetten mosolygott, aztán gyorsan kisietett a konyhába. Szerencsére Julis ezalatt már tüzet rakott.

Cilike legelőször is a babot töltötte bele egy jó nagy fazékba, teleöntötte vízzel s odatette a tűzhelyre. Egy jó marék sót is tett bele. Hirtelen eszébe jutott, hogy a bablevesnek kellemes, savanykás íze van. Hamar egy jó nagy pohár ecetet töltött még hozzá s miután közben elfelejtette, hogy már megsózta, hát még egy marék sót tett bele. Azután a húst vette elő, müértőleg megnézegette, bár sejtelme sem volt róla, hogy melyik része lehet, megmosta, egy kissé ugyan nagy darabnak találta, de hamar megnyugtatta magát, hogy valószínüleg össze-megy majd sülés közben, meg aztán ami marad, azt elteszik vacsorára.

Oh, ő, Cilike, nagyon gondos és takarékos háziasszony, nála semmi sem pocsékolódik el!

A húst betette a tepsibe, azt egészen biztosan tudta, hogy zsír is kell hozzá, tett is rá jó bőven – fele is elég lett volna – s a tepsit aztán betette a sütőbe.

No lám, nem is olyan nehéz dolog a főzés! Igazán nem érti Cilike, miért is vannak ezzel olyan nagyra az asszonyok! Hiszen egész egyszerű és könnyű mesterség az egész.

A leves és hús tehát már megvolna. Julis közben krumplit hámozott – pityókát – azt vállalta, hogy ő majd elkészíti; most már csak valami tészta kellene. De miféle tészta legyen? Cilikének nem jutott eszébe hirtelen semmi.

Legjobb lenne talán gyümölcsös rizst késziteni. Az igazán szinte magától elkészül. Csak meg kell főzni a rizst tejben, aztán kihűteni és tejszínhabot keverni közéje. Cukros gyümölcs van a kamrában jó néhány üveggel. Pompás eszme!

Hamar odakerült tehát a rizs is a tejeslábosban a tüzhelyre. Cilike elégedetten, vígan dörzsölgette a kezét. Milyen jól megy minden! Most már akár nemsokára jöhet is haza Laci.

Egyszerre azonban valami különös illat ütötte meg az orrát. Mintha valami égett volna.

Gyanakodva nézett körül. Úgy látta, hogy a sütő ajtajából egy kis füst tódul ki. Gyorsan kirántotta az ajtót. Szent Isten! A két kiló hús feketére égve füstölgött benne!

Julis hamar kihúzta a tepsit. Vakarták azt a szegény húst késsel, mosogatták vízzel, – nem használt már annak semmi!

Csak azon csodálkozott Cilike, hogy ámbár úgy megsült, hogy egészen fekete lett, mégis olyan kemény maradt, hogy vágni alig lehetett.

Mialatt Julissal együtt így búslakodtak a hús fölött, egyszerre valami gyanús sistergés hallatszott a tűzhely felől. Kifutott a tej. No, annak volt aztán még csak igazán jó illata!

– Azt hiszem, meg is főtt már az a rizs, – tűnődött magában Cilike, – ki lehet már boritani s ha kihült, földíszítem cukros gyümölccsel. Tejszínhab nincs itthon, de anélkül is bizonyára nagyon jó lesz.

Finom, metszett üvegtálat vett elő s a lábasból ki akarta borítani a rizst. De bizony annak csak felerésze borult ki, a másik felerésze odasült a lábashoz. Cilike gyanakodva kóstolta meg.

Olyan kozmás volt, hogy még keserű is volt belé.

Csüggedten nézett maga elé Cilike. Most már csak a bablevesben volt minden bizodalma.

Buzgón kevergette-kavargatta; csak azt találta nagyon különösnek, hogy bár már több mint két órája fő, a babszemek még mindig nem akartak megpuhulni. Persze, hogy nem puhultak meg, hiszen ecetes vízben főzte! De Cilikének arról sejtelme sem volt s azzal vígasztalta magát, hogy a babnak valószinüleg az a tulajdonsága, hogy csak akkor puhul meg, mikor már a rántást beleteszik.

De a rántás elkészítését már Julisra bizta, mert közben hazajött Laci és Cilike futott elejébe.

Laci nem győzött gyönyörködni a felesége kipirult arcában s vígan jelentette ki, hogy olyan éhes, mint egy farkas és alig várja már, hogy asztalhoz üljenek, az első itthon készült ebédhez, amelyet az ő édes kis felesége főzött.

Az édes kis feleség azonban kevésbé várta azt a pillanatot. Ámbár egész biztosra vette, hogy a bab azóta megpuhult már a rántásban, mégis egy kissé kényelmetlenül érezte magát, ha a húsra és a gyümölcsös rizsre gondolt.

Végre leültek az asztalhoz. Julis ünnepélyes arccal hozta be a levest, Cilike szende mosollyal tálalta ki s Laci elégedetten kezdte kanalazni. De egyszerre letette a kanalat és Cilikére nézett.

– Fiacskám, ez a bab mintha egy kissé kemény volna, – szólt csodálkozva.

– Csakugyan… mintha egy kissé kemény volna… – rebegte Cilike.

– Nem is lehet megrágni!

– Csakugyan… nem is lehet megrágni…

– De vajjon miért?

– Én… én… én… igazán nem tudom… Pedig több mint két óráig főtt… és… és… én igazán nem tehetek róla…

– No, nem baj, nem baj! – vígasztalta Laci Cilikét, látva, hogy már-már sírásra áll a szája. – A leves nem is olyan fontos. Majd eszünk a többiből, ami következik.

Hát csak ez kellett Cilikének. Ő tudta, hogy mi következik. Egyszerre eltörött a mécses. Megeredt a könnyek árja. Zokogva hajtotta le fejét a tányérja fölé. És amint keservesen szipogva hajolt mind mélyebbre és mélyebbre, a csipkés, kékszalagos kis fejkötő meglazult a haj-fürtjein s egy kis lendüléssel – egyszerre csak belepottyant tányérjába, a bablevesbe…

– – - Évek multak el azóta. Cilike természetesen megtanult főzni, most már kitünő gazdasszony, de a bablevest még most sem szívleli.

Mindig eszébe jut olyankor az ő első ebédfőzése és látja úszni a bablevesben a csipkés, kékszalagos, bús kis fejkötőt…

*

Nemsokára azután, hogy ezt az esetet elbeszélte, a következő levelet írta – nem nekem, hanem egyenesen az ő kis barátnőinek:

– „Kedves kis bajtársaim! Én csak nem tudok elválni tőletek. Valahányszor elhatároztam, hogy többet nem foglalkozom veletek, egyszerre elémbe állt az a sok-sok kedves, vídám, rózsás arcocska, körülfogtak a puha ölelő karok és felhangzott kórusban, ellenállhatatlan, kérő hangon: – Mesélj még, Cilike!

És én meséltem tovább, örömmel és szívesen, a serdülő lányok aprócseprő viszontagságairól, vídám élményeiről, amelyben mindnyájan felismertetek nemcsak engem, hanem magatokat és barátnőiteket is, a fejlődő leánylélek minden búját-baját, örömét és bánatát.

De lássátok, én most már öreg asszony vagyok! Furcsa, ugyebár? Cilike öreg asszony!

Bizony, kis barátnőim, hiszen már öt éve vagyok férjnél, van egy négyéves kislányom, egy hároméves kisfiam és egy hathónapos kislányom! Hát nem vagyok már csakugyan öregasszony?

Egy öregasszonyhoz pedig mégsem illik már, hogy mindig bohókás, tréfás, mulatságos eseteket meséljen el, akkor is, mikor talán igazán komoly gondokkal küzd. Mikor már az úton, amelyen elindult, nemcsak napsugár éri és virág mosolyog felé, hanem sötét, komoly árnyék is borul föléje és mikor meg kell tanulnia, hogy az élet iskolájában a boldogságot, amelyért mindnyájan küzdünk, nem adják ingyen, hogy azért meg kell fizetni és aki nem gyüjti össze idejekorán a tőkét, amelyből majd fizethet, azt kegyetlenül, könyörtelenül kidobja az Élet az országútra, ahol aztán egyedül vánszoroghat tova…

Kis barátnőim, ne féljetek, én nem foglak most titeket komoly, bölcs arccal oktatni és prédi-kálni nektek, hogy mit és hogyan tegyetek, vagy ne tegyetek!

Isten mentsen! Sem a bölcselkedés, sem az oktatás nem illik hozzám, Cilikéhez, a ti régi, hűséges pajtásotokhoz.

Én csak mesélni fogok ezután is nektek az én tapasztalataimról, a házaséletemről, az édes jó uramról, a háztartásomról, a cselédeimről – igen, a cselédeimről – még a mosónémról is és a kis kertemről, meg az olvasmányaimról és az egész életemről, amilyenné vált és amilyen lesz talán a tietek is.

Mert nem olyan egyszerű ám minden, mint ahogy képzelitek.

A mesék és a regények úgy végződnek: és azután összeházasodtak, nagy lagzit csaptak és boldogan éltek, amíg meg nem haltak!…

Igen ám, de hát hogyan lehet boldogan élni a házasságban?

Bizony erre a nagy tudományra nem tanítják meg a lányokat. A menyasszonyi fátyol, mint egy sűrű felhő borul a szemükre és mindegyik azt hiszi, öntudatlanul is úgy képzeli, hogy a maga önző, követelődző, elkényeztetett kis lényét magával viheti oda, a fátyol mögött következő életbe is. És sejtelme sincs róla, hogy odaát a Lemondás, a Türelem, az Önfeláldozás, a Jóság és Okosság várakoznak reá, mint utitársak. És ha visszautasítja őket, keserves csalódással fogja megsiratni életének nagy tévedését…

Miért kell mindenre magunktól rájönni?

Nem volna-e jobb, helyesebb, ha teljes fegyverzettel indulnánk neki a nagy útnak? Mennyi könnytől, mennyi bánattól, mennyi csalódástól és mennyi áldatlan viszálykodástól lennénk megkímélve…

Lányok, kedves kis barátnőim, én megpróbálom majd veletek ezekről a kérdésekről elbeszélgetni. Ki, ha valamit kérdezni akar, forduljon bizalommal hozzám, tárja fel a szívét, lelkét őszintén. Én Cilike, a ti hűséges, régi bajtársatok meg foglak benneteket érteni és ha tudtunk vídáman együtt nevetni, mulatni, bizonyára tudunk komolyan is beszélgetni egymással.

De ez korántsem zárja ki azért, hogy ne nevessünk szívből, jókedvűen akkor, amikor valami mulatságos eset adja elő magát. Azt is megírhatjátok nekem – és én is el fogok mesélni mindent, a régi őszinteséggel.

Mert tudjátok meg, hogy…

Bumm!!…

Itt hirtelen be kellett fejeznem levelemet, mert a kis Cilike és Lacika, akik eddig békésen ját-szadoztak a sarokban, odasettenkedtek a pohárszékhez és lehúzták onnan a nagy nikkeltálcát.

Az csattant olyan nagyot, hogy hirtelenében azt hittem, ágyút sütöttek el.

Mind a két gyerek úgy megijedt, hogy bömbölni kezdtek, Vilmácska is felébredt s túlsivítja mind a kettőt, most el kell hallgattatnom és megnyugtatnom őket.

Tehát Isten veletek, lányok!

Legközelebb majd ismét írok nektek.”

*

Ez a „legközelebb” azonban nem következett be soha.

Sokáig, sokáig vártam, hogy Cilike, aki ebben a levelében egészen új oldalról mutatta be magát, tovább folytassa komoly beszélgetéseit s aki annyi szeretettel készült vezetni az ő kis barátnőit – újra megszólaljon.

De hiába vártam.

És aztán megtudtam, hogy miért hallgatott el.

Az élet a legnagyobb megpróbáltatást, a legnagyobb fájdalmat mérte reá, amely az anya szívét érheti. A sors kifürkészhetetlen végzése folytán el kellett veszítenie első gyermekét, szívének drága kis leányát, a kicsi Cilikét.

Ez a fájdalom annyira megtörte őt, hogy sokáig, sokáig azt hitte mindenki: Cilike nem is fog tudni mosolyogni soha…

De aztán teltek, teltek az évek… A fájdalom lassan megenyhült, az élő gyermek gondja elfog-lalta a halott gyermek helyét, s csak a soha el nem muló emléke élt örökké az anya szívében.

De a bohókás, vídám kis bajtársakhoz visszatérni nem tudott többet Cilike s ezért nem írt nekik többet…

*

Hány év telt el azóta, nem tudom.

Az igazat megvallva, közben egy kissé meg is felejtkeztem Cilikéről. Tudjátok, ez olyan különös, ezt nem lehet megmagyarázni, az ember néha a legjobb barátjára, a legkedvesebb ismerősére nem gondol hónapokig, aztán egyszerre csak, minden különösebb ok nélkül eszébe jut, talán álmodott róla, csak reggelre elfelejtette, de azért a tudat alatt ismét belekapcsolódik az életébe. És ha lehet, ilyenkor az ember fölkeresi azt a kedves barátját, vagy véletlenül találkozik vele az utcán…

Igy találkoztam én is megint Cilikével sok-sok év mulva…

Egyszerre csak hallottam a hangját, a régi vídám, kedves nevetését s hamar körülnéztem, kerestem a fiatal, szeleburdi, ugrifüles kislányt, aki Cilike volt…

De aztán hirtelen lehunytam a szemem. Nem akartam látni. Eszembe jutott, hogy hiszen azóta nagyon, nagyon sok év telt el, a világ teljesen megváltozott, az akkori idők fiatal leánytipusa, a kedves kis Cilike eltünt végképpen, egészen más alak foglalta el a helyét s Cilike öregen, fáradtan, szomorúan, mindenkitől elfeledve, elhagyatva éli bús, magányos öregsége napjait.

De a vídám, csengő, fiatalos nevetés megint fölhangzott.

– Ne félj tőlem, – hallottam a kedves, friss hangját. – Az én lelkem fiatal maradt. Aki szeret és akit szeretnek, az nem öregszik meg soha. És ha más is ma az életforma, a fiatal lányok azért mégis ugyanazok. Én már nagymama vagyok, igaz, de Cilikék ma is vannak, éppen úgy, mint akkor voltak… Ne félj tőlem. Nézz bátran szembe vélem, mint ahogy én szembenéztem a múló idővel.

Lassan, óvatosan kinyitottam a szememet.

– Most jön a levendulaillatú, almaszagú, rokokó bútorok között a csipkefőkötős, ezüsthajú, ráncosarcú öreg nagymama; botra támaszkodva tipeg végig a szobán, s fogatlan szájával nyájasan fog mosolyogni, – gondoltam magamban egy kis keserűséggel.

Néztem, néztem, de mindebből nem látta semmit. Sem csipkefőkötőt, sem ezüst hajat, sem ráncos arcot.

Cilike, a régi Cilike ült az ablak mellett, mindössze valamivel erősebb, teltebb, – úgy is mond-hatjuk, hogy kövérebb, mint leánykorában, fiatalasszony korában volt. Az arcán is látszanak az évek, persze, hogy látszanak, de ezer ráncnak nyoma sincs, üde és friss még most is – és a szeme olyan szép fényes, ragyogó, mint csak azoké az embereké szokott lenni, akiknek gazdag a lelki élete s akik teljes harmoniában élnek önmagukkal.

És a haja! A barna hajában bizony sok ősz hajszál vegyült, de nem volt fehér – és befestve sem volt, mint ahogy szokták ma az öregedő asszonyok, akik így szeretnék eltagadni éveik számát. Csipkefejkötő sem volt rajta, ellenben elárulok valamit, gyerekek, igen – Cilikének rövidre volt vágva a haja! Már régen így viselte, nem a divat kedvéért, hanem mert ez olyan kényelmes volt, olyan könnyen, gyorsan lehetett fésülködni és fejet mosni és olyan jó, könnyű, egészséges viselet volt ez. Látta Cilike, amikor külföldön járt az urával, hogy ott még hófehérhajú, hetvenesztendős öreg asszonyok is rövid hajat viselnek, mert ez így egészséges.

És Laci is – azaz, hogy most már László nagyapa is így szerette.

Ez volt hát Cilike, mint nagymama.

Ott ült az ablak mellett, a szemén aranykeretes szemüveg, – ezt bizony nem nélkülözhette, de azért az is olyan jól illett neki, mintha csak azért viselte volna, mert úgy érdekesebb – és buzgón, elmerülve olvasgatott valamit. Közben többször is hangosan elnevette magát, vídám, friss, fiatalos nevetéssel.

– Mit nevetsz, Cilike nagymama?

– Ma nagytakarítást rendeztem a fiókomban és rábukkantam egy egész csomó levélre, amelyeket hajdanában réges-régen az én kis barátnőim írtak nekem, akik elmesélték, hogy őket is mennyi mindenféle baleset és viszontagság érte. Igazán mulatságos dolgok estek meg velök!

Felolvasok neked néhányat. Nem is hiszem, hogy a mai lányokkal ilyesmi megtörténjék!

Cilike kiteregette a leveleket és olvasott a kissé fakult, elsárgult írásokból.

ELSŐ LEVÉL

Kedves Cilikém! Nem ismerlek személyesen, de azért úgy szeretlek, mintha a legjobb barátnőm volnál. Az is vagy bizony, és éppen azért elmondom neked, hogy nemcsak téged ér olyan sok baleset, hanem engem is! Még pedig nem is egy egyszerre, hanem halmozva! Jaj, el kell ezt mondanom neked!

De tudod, én azt hiszem, hogy mindennek csak az az oka, hogy én a zöldborsó-főzeléket nem szeretem édesen. Nem bírom lenyelni, ha meg van cukrozva. És a többiek mind édesen szeretik. Tehát úgy történt a dolog, hogy a multkor édesanyám éppen zöldborsót főzött ebédre, éppen mikor vendégeink is voltak, a jegyző úr és a fia, aki már harmadéves joghallgató Budapesten és most a vakációban itthon van. Hát én kértem anyukát, hogy tegyen nekem külön egy kisebb tálra borsót, mielőtt megcukrozza. Anyukám kérésemre ki is tette s én vittem be magamnak az ebédlőbe. Természetesen már mind az asztalnál ültek, mert a levest már meg is ettük. Hát ahogy be akarom csukni az ajtót mögöttem, – puff – a tál kiesik a kezemből! És még ha fölborult volna! De nem. Szépen a talpára esett, a borsó azonban óriási pukkanással százfelé lövelt belőle. Egy percig dermedve álltam ott s ebből a dermedt-ségemből apukám s a jegyző úr és fia hangos kacagása riasztott föl. Rohantam ki, azaz csak akartam. De Istenem! Hát hisz’ én távolabb hittem az ajtót s teljes erőmmel nekirohantam. S mivel a mi ajtónk a „Szézám tárulj” varázsigére nem reagál, mit tehettem egyebet, hevesen fölrántottam, rohantam ki s óh rémület, a hatalmas családi lavórnak épp a földön kellett lennie tele vízzel, hogy én fejjel belebukjak. Úgy, hogy dagadt orral, homlokkal, nedves hajjal kerültem ki a lavórból! Asztalhoz természetesen ilyen állapotban nem ülhettem, rohantam át a hálóba s borzasztó… de egészen bizonyos, hogy egy titkos kéz működött közre, mert a kottatartónak is elém kellett állnia, hogy felborítsam. Zokogva dobtam le magam a díványra.

Azaz dehogy! A földre estem! Pedig előre elgondoltam, hogy mily megható, drámai pillanat lesz, ha én itt mint egy vérzőszívű hősnő, zokogva borulok le a díványra s majd jönnek a vígasztalásomra. Képzelhető, hogy milyen hatással volt reám ez az eset!

Főleg az bántott engem, hogy az a fiatalember is tanúja volt balesetemnek. Szerencse még, hogy a lavórban nem látott evickélni, sem azt nem látta, hogy a kottatartó nekem jött és hogy a dívány helyett a földre borultam! De éppen elég volt, hogy látta a zöldborsó főzeléket táncot járni körülöttem! Oh, Cilikém, én olyan szerencsétlen voltam, hogy csak a Katóka receptje szerint készült krémmel töltött csokoládélepény tudott némileg megvígasztalni, meg az a tudat, hogy veled is történtek hasonló balesetek!

Bajtársi szeretettel ölel, csókol sokszor

Margitka.

MÁSODIK LEVÉL

Kedves Cilikém! Bocsáss meg ezért a bizalmas megszólításért, de mi már úgyis régi jó barátnők vagyunk. Olvastam s átéltem veled összes viszontagságaidat s nemegyben a saját balesetemre ismertem. Most elmesélek neked is egyet azok közül a tragikus históriák közül, amelyek velem történtek.

Akkor még IV-ikes gimnazista voltam. Még egy I. oszt.-os növendék volt az én falumból, a kis Hoicsy Sári. Mindketten bentlakó növendékek voltunk az intézetben. Egy délután posta-osztás után lelkendezve szalad felém Sárika, a kezében egy levelet lobogtatva s már messziről kiáltotta:

– Képzeld, anyuka azt írta, hogy holnap délelőtt tíz órakor keresztülutazik s ha az igazgatónéni megengedi, menjek ki az állomásra. Bizonyára csomagot is hoz. Megyek az igazgatónénihez elkéredzkedni!

Azzal, mint a szélvész, továbbrobogott a folyosón. Én bementem a tanulószobába s nagy búsan hozzáfogtam egy nehéz számtanfeladat megoldásához. Öt perc mulva megint ott termett Sárika a jó hírrel. Örömtől kipirult arccal mondta:

– Az az aranyos igazgatónéni elengedett, de azt mondta, hogy kérjelek meg tégedet, mert nem szereti, ha egyedül járunk a városban. Ugy-e eljössz? Anyuka biztosan csomagot is hoz.

– Persze, hogy elmegyek, kicsikém, de most hagyj magamra, mert úgysem boldogulok ezzel a rettenetes példával.

– Hát minek töröd rajt’ a fejedet, hiszen holnap úgysem kell órára menned, ha kijössz velem az állomásra!

– Igaz, igaz, óh de nagyszerű, – ujjongtam örömömben – ez nem is jutott eszembe.

Azzal becsaptam a füzetet s örömömben körültáncoltam Sárikával a szobát, a többi lányok nem kis bosszúságára.

Másnap reggel már nyolc órakor elindultunk az állomásra. Egész úton tervezgettünk és találgattuk, mit hoz majd Sárika anyukája. Bizonyára lesz a csomagban sütemény, torta is talán.

– Krémes egész biztos lesz benne – erősítette Sárika, – mert anyuka tudja, hogy azt legjobban szeretem!

Boldogan értünk így ki az állomásra egy órával a vonat érkezése előtt. Türelmetlenül vártuk a vonatot, de különösen Sárika már majd kibújt a bőréből. Nagysokára berobogott a vonat.

Megálltunk a kijáratnál és vártunk. Sokan jöttek-mentek, de bizony akit annyira vártunk, nem jött. Mikor már az utolsó utas is elment, Sárika lebiggyesztette kicsi száját s elkezdett keservesen sírni. „Nem jött meg anyuka.” Próbáltam vígasztalni, de eredménytelenül, nagyon el volt keseredve. Szomorú szívvel indultunk visszafelé. Az én kis védencem még az utcán is hüppögött s akármit mondtam neki, vígasztalhatatlan maradt. Közben egy cukrászda elé értünk, ahol megálltunk egy kicsit. A kirakat tele volt jobbnál-jobb édességekkel s egy nagy üvegtálcáról még krémes is mosolygott felénk. Sárika is nézte s megint elgörbült a szája.

– Ha most megjött volna anyuska, ehetnénk krémest is! – mondta félig pityeregve.

Gondoltam egyet: be kellene menni a cukrászdába. Az a kis negyedóra már úgysem számít s a kicsike is mindjárt megvígasztalódna. Nem fogja azt megtudni senki sem. Nem sokat gondol-kodtam, hanem karonfogtam Sárikát, aki nem ellenkezett s benyitottunk a cukrászdába. Elhelyezkedtünk az egyik asztalnál, közvetlenül az ablak mellett s csakhamar vígan fogyasztottuk a krémes-és dobostorta-szeleteket. Öröm volt nézni, hogyan tüntette el kis védencem egyik szeletet a másik után. Közben elfelejtette nagy szomorúságát is. A szomszéd asztalnál katona-tisztek ültek és mosolyogva nézték a mi diákos étvágyunkat. Én lehetőleg igyekeztem előkelően enni, hogy imponáljak nekik, amit sikerült is elérnem, mert azután már nem mosolyogtak. Éppen legjavában falatozunk, amikor mint a villám, – a kirakat előtt megjelent a szigorú számtan-tanárnő, Irén néni. Megállt s szemügyre vett egy tortát. Nekem még a falat is a tor-komon akadt, mert ha észrevesz, – óh, jaj, akkor végünk van. De úgy látszott, nem vett észre bennünket s tovább ment. Megkönnyebbülve sóhajtottunk fel. Titokban pedig odapillantottam a szomszéd asztalhoz, hogy nem vettek-e észre valamit, de azok mélyen elmerültek az ujságolvasásban. Már éppen a dobostorta-szeletet akartam felvágni s nagy élvezettel elfogyasztani, amikor kinyilt az ajtó s belép – Irén néni!

Cilikém, csak egyedül te tudod elképzelni azt a rémületet, ami engem elfogott. Úgy éreztem, hogy forog körülöttem a világ. Ami ekkor történt, azt nem tudnám leírni, de mikor az ajtón kívül voltam, azt kívántam, – amit te is szoktál hasonló helyzetben, – hogy bár megnyilna a föld alattam! Szinte hallottam a tisztek harsány kacagását s láttam a vöröshajú kiszolgálóleány gúnyos mosolyát s a tekintélyemnek is vége Sárika előtt örökre. Úgy mentünk végig az utcán, mint a halálra ítélt bűnösök, mögöttünk a pandúrral: Irén nénivel. Ha láttad volna, micsoda villámokat szórt a két szeme, amikor mondta:

– Maguk tanítási idő alatt itt csavarognak?

Ezt meghallották a szomszéd asztalnál is. Rettenetes visszagondolni rá.

Az intézetben a lányok már várták, de amikor megláttak bennünket, rosszat sejtettek. Valósággal megostromoltak kérdéseikkel. Felelni azonban már alig volt időm, mert máris hívattak az igazgatónénihez. Szótlanul, dobogó szívvel léptem át a küszöböt, elkészülve a legrosszabb-ra. Az a jóságos arc azonban megnyugtatott s töredelmesen bevallottam mindent. Sírva, – a megkönnyebbülés örömkönnyei között vettem tudomásul a bocsánatot s igértem, hogy soha többé nem fog megtörténni. A haragos Irén néni is kiengesztelődött, mert másnap jól feleltem számtanból. Néhány nappal később pedig beállított Sárika mamája egy óriási csomaggal, amely még a mi várakozásunkat is felülmulta. Neki azonban csak az idén vakációban mesél-tük el a mi szomorú históriánkat, amikor már mi is szívből kacagtunk rajta.

Ugy-e, Cilikém, te nem lettél volna oly szigorú bíránk, mint Irén néni?

Ölel szerető barátnőd:

Irma

HARMADIK LEVÉL

Drága Cilikém, kedves bajtársam! Igen, bajtársam vagy, soha nem éreztem ezt annyira, mint most, amikor engem is pont olyan baleset ért, mint téged szokott. El kell ezt mondanom neked; érzem, akkor megkönnyebbül a szívem… Tehát hallgasd csak meg az én esetemet.

Az idei nyarat Béla bácsiéknál töltöttük, az ő birtokukon.

Béla bácsi, édesapám bátyja, már ötven felé jár. Végtelenül szeretjük, mert képes saját nyugalmát is föláldozni, hogy nekünk valamilyen örömet szerezzen. Felesége, Márta néni, valósággal a jóság és szeretet megtestesülése. Ha észreveszi, hogy az ebédlőszekrényben levő süteményestál tartalma megcsappant, nem szól egy árva szót sem, inkább újból megtölti finomabbnál finomabb habcsókokkal, tortaszeletekkel. Három gyermekük van. Két leány és egy fiú. Lili a legfiatalabb, tizennégyéves szőke kislány. Ott időzésünk alatt pártfogó szár-nyaim alá fogtam és ő valóságos rabszolgaként követett mindenhova. Előtte korban Márta jön, aki tizenhatéves, komoly, kedves lány. Laci egy esztendővel idősebb Mártánál s nekem örökös ellenségem. Ismeri ingerlékeny természetemet s nem mulaszt el egy alkalmat sem, hogy fölbosszantson. Mikor megérkeztünk, már vártak a vasútnál. Kocsin bementünk a pusztára, ahol kényelembe helyeztük magunkat és elkezdtük a tervezgetést a következő napokra. Aznap esett az eső és így elhatároztuk, hogy a következő nap kirándulást teszünk a közeli erdőbe, ahol ilyenkor lehet gombát szedni.

Másnap délelőtt be is fogtak a nagy csézába és egy kis hajtókocsiba. Ez a Lacié volt, ő ült rajta s vitte az elemózsiás kosarakat. A csézában Márta, a nővérem, Lili és én foglaltunk helyet. Az erdőben nagyon kellemesen telt az idő. Amint megérkeztünk, rögtön elfogyasz-tottunk mindent, ami ehető volt, azután játszottunk, szedtünk néhány szem gombát is, amelyeknek nagyon kétes kinézésük volt és nemsokára azon vettük észre magunkat, hogy már haza kell menni.

Közben Márta és a nővérem elmentek egy kicsit sétálni és így én Lilivel és Lacival egyedül maradtam. A kocsizásról folyt a szó s unokabátyám rendkívül önteltséggel dícsérte magát, hogy ő mily mesésen hajt. Gőgösen jegyezte meg:

– Vannak olyan nők, – s jelentős pillantást vetett felém – akik nem tudnak lovagolni, se hajtani.

Ezek nyúlszívűek s nem érdemlik meg, hogy egy bátor férfiú rájuk nézzen…

Éreztem, hogy ez rám vonatkozik s fölpattantam:

– Kikérem magamnak, hogy gyáva nő vagyok. Milliószor jobban hajtok, mint te!

Gúnyosan mosolygott.

– Ültél már lovon? Vagy hajtottál már kocsit?

Nővérem nem volt itt s így bátran hazudhattam:

– De mennyire! Van is otthon egy lovaglóruhám!

Lovon még soha nem ültem, kivéve mikor ötéves voltam s egy öreg csacsira tettek testvéremmel együtt, hogy lefényképezzenek. A felvétel különben nem sikerült, mert úgy reszket-tem, mint a nyárfalevél. Hajtani sem hajtottam még, legföljebb falovat, játékkocsiban.

– De azért nem mernél hazafelé a kis kocsiban ülni és hajtani – kérdezte Laci lekicsinylő mosollyal.

Ez a mosoly engem bosszantott.

– Igenis, hogy merek. Lili velem fog jönni és majd nagyszerűen mulatunk. Ugy-e Lili?

– Igen, – felelt ő, – jól fogunk mulatni.

Csak azután vettem fontolóra, mit is mondtam. Nem baj! Vagy a kezünk vagy a lábunk törik, de mégis azon a kocsin megyünk haza, amit én hajtottam.

Mártáék visszajöttek s felszálltak a csézára.

– Szervusztok – mondta Laci – a viszontlátásra!

– A viszontlátásra!

Erre elindult a cséza s mi Lilivel egyedül maradtunk az erdőben.

– Induljunk mi is, – sürgetett unokahúgom.

– Igen – feleltem s reszkető tagokkal fölszálltam a kis kocsiba. Lili utánam.

– Na, induljunk! – mondtam, miközben azt gondoltam, ha én okozom Lili halálát, ő valószinűleg megbocsát, hiszen annyira szeret.

Remegő kézzel megfogtam a gyeplőt s Rigó, a szelíd kis ponni, ügetve elindult.

– Nesze az ostor, – nyujtotta szolgálatkészen Lili.

– Nem kell, hátha megvadul Rigó, ha ráütök.

Az előző esőzéstől nagy pocsolyák álltak az úton. Messziről egy óriási kátyú tünt a szemünk elé.

– Ezt ki kell kerülni! – szólt Lili.

– Igen – feleltem fátyolos hangon – Rigó, édes Rigó csak vigyázz!

Odaértünk. De Rigó nem akart se jobbra, se balra menni, egyenesen a középnek tartott. Én nem tudtam, hogy kell azt neki megmondani, hogy jobbra menjen. A kocsi egy nagyot zökkent, mi kipottyantunk a pocsolyába, Rigó megijedt és elrohant a kocsival.

– Mit csináltál?! – szólalt meg Lili.

– Én… én, nyugodt lehetsz, hogy semmit sem csináltam… Rigó csinálta az egészet… – s búsongó szemmel néztem az eltűnő kocsi után.

Majd ismét megszólaltam:

– Te Lili, ne üljünk itt, mert esetleg erre talál jönni egy festő és lefest minket „Idill a pocsolyában” cím alatt.

Erre kitört a nevetés. Az én nevetésemet kissé keserűvé tette az a tudat, hogy Laci mit fog szólni, de már megtörtént a dolog, nem lehetett rajta segíteni. Végignéztem Lilin. Fehér babos ruha volt rajta, amiről csak úgy csöpögött a víz, hátulról pedig ujjnyi vastagon volt rajta a sár.

Én se voltam különb. A mai nap tiszteletére tiszta fehérbe öltöztem s most… de jobb nem beszélni róla. Még szerencse, hogy nem ütöttük túlságosan meg magunkat. Az a jó Rigó…

Nagyon óvatosan borított ki a kocsiból!

Elhatároztuk, hogy a hátsó kertajtón fogunk belopózni, ha ugyan észre nem vesznek. De ez a Rigó, ez az álnok, hazug állat elárult minket. Mikor hazaért, kötelességtudóan megállt a kertajtó előtt. Lett erre ijedelem. Laciék már otthon voltak, így az ő fejükre zúdult a szemrehányás: Hol hagytak minket?! Miért engedtek el egyedül?! Éppen keresésünkre indultak, mikor Lilivel megérkeztünk s mint két ázott ürge, sunyi módon a hátsó kertajtó felé igyekeztünk, de Laci karvaly szeme észrevett bennünket.

– Ott vannak, ni!

Erre már nem menekülhettünk el s vallani kellett, de eleget beszélt a ruhánk. Unokabátyám arcán kaján mosollyal megszólalt:

– Máskor, ha fürödni akartok, szóljatok nekünk is. Igazán nem szép tőletek, hogy szórakozásaitokból kirekesztetek minket!

Ezt már nem bírtam ki. Őrült gyorsasággal berohantam a szobámba s ablakomból láttam még, hogy kinn Lili, az áruló, töredelmes vallomást tesz Márta néninek.

Hát így jártam én meg Cilikém, a hencegésemmel, jól kinevettek és bizony járhattam volna rosszabbul is, mert kezünk-lábunk is kitörhetett volna! No, de azóta nem is vállalkozom olyasmire, amihez nem értek. És kérlek, kedves Cilike, ne nevess ki nagyon, inkább sajnáld a te szerető bajtársadat

Piroskát.

NEGYEDIK LEVÉL

Engem Timának hívnak, kedves Cilike, és én nagyon szeretlek téged, mert teljesen magamra ismerek benned. Mondd csak, hogy lehet az, hogy az embert mindig annyi baleset éri! Az ember nem is gondol semmire, észre sem veszi és az emberrel – puff, egyszerre csak megtörténik a baj! Hallgasd csak meg, mi történt velem most legutóbb is.

Én mindig nagyon szerettem a vasárnapot, hanem amióta apuka a „Magyar Lányok”-at járatja, kétszeresen kedves nap nekem. Letelepszünk az én szép kis szobámban a pamlagra mindnyájan: anyuskám, a két kis húgom: Klárika és Elza, az unokanővéreim: Ilus és Magdus-ka, meg én; aztán fölolvassuk egymásnak. Néha eljön Jancsi is, az Iluskáék bátyja s ő is élvezettel hallgatja, pedig már nagy fiú és az egyetemre jár. Mindent elolvasunk, az utolsó betűig, hanem az elsőség mindig a „Cilike viszontagságai”-é. Rendesen alaposan kikacagják Cilikét a többiek, csak én vagyok részvéttel irántad, drága Cilikém!