Daniel Kehlmann

Mozgókép

– részlet –

Fordította Fodor Zsuzsa

A könyv megjelenését támogatta a Goethe Intézet

A mű az alábbi kiadás alapján készült:
Daniel Kehlmann: Lichtspiel. Rowohlt, Hamburg, 2023

Copyright © Daniel Kehlmann, 2023
Hungarian translation © Fodor Zsuzsa, 2024

Annénak
és
Thomas Buergenthalnak (†)

Egyáltalán hogy csinálta annak idején az ember, hogy reggel még felkelt, újra és újra? Felkelt, és az értelmetlenség széles hullámán sodródott, pedig tudtuk és láttuk, de annál rosszabb! Végső soron azonban egyedül ennek a tudásnak köszönhettük, hogy túléltük, míg nálunk sokkal különbeket elnyelt.

(Heimito von Doderer: Fekete csillagok alatt)

Odakint

Mi újság vasárnap

Mit keresek ebben az autóban?

Mozdulatlanul ülök. Ha az ember nem mozog, néha visszajön az emlékezet.

De ez most nem működik. Csak annyi bizonyos, hogy a sofőr dohányzik. A járművet sűrű füst üli meg. Ég a szemem. Rosszul vagyok. A férfinak őszül a haja, a válla csupa korpa. A visszapillantó tükörről egy gyöngysoron függő kis kereszt himbálózik.

Nézzük sorjában! A sofőr értem jött, kinyitotta nekem az ajtót, és a többiek tátott szájjal nézték, a vézna Franz Krahler, az ostoba Einzingerné és az a kis ember is, akinek sosem jut eszembe a neve.

Mert a Békés Alkony Szanatóriumban tulajdonképpen egyik nap olyan, mint a másik: reggelinél szól a rádió, az ember kimegy a parkba, fáj a háta, ebéd, az ember belenéz az újságba és bosszankodik, közben megy a tévé; néhányan nézik, mások alszanak, valaki mindig irgalmatlanul köhög. Aztán már fél négy van, jön a vacsora, utána ébren fekszik az ember, és félóránként ki kell mennie a vécére. Néha látogatók jönnek, de sohasem hozzám. Néha meghal valaki, azt elviszik. De aki még életben van, azért általában nem jön fekete autó sofőrrel.

Egy kereszteződésnél megállunk, három hosszú hajú fiatal nagyon lassan ballag át az úttesten, a sofőr letekeri az ablakot, és kiordítja, hogy az ilyen huligánoknak jót tenne egy újabb háború, azok rá se hederítenek, amitől csak még dühösebb lesz. Elindul, de közben még mindig káromkodik.

És most eszembe jut: a tévéstúdióba.

De melyik műsorba? Előrehajolok, és megkérdezem.

A sofőr hátrafordul, a füstfelhőn át rám néz, de nem érti.

Megismétlem a kérdést.

Neki ugyan tök mindegy, kiáltja. Mit érdekli őt ez az egész fasság!

Hát jó, nem szólalok meg többet.

Ő viszont belelendül. Hagyják őt békén, nyugalmat akar! Olyan nagy kérés ez?

Mire megállunk a Rádió épülete előtt, éppen megnyugszik. Kiszáll, megkerüli az autót, kinyitja nekem az ajtót. Megfogja a könyökömet, kisegít a kocsiból. Micsoda szemtelenség, de valóban segít elesés nélkül kilépnem az utcára.

A Rádió homlokzata még a környező házakénál is szürkébb. Bécsben most minden ház szürke, néhány kivétellel, azok sötétbarnák. Mintha az egész várost sárral kenték volna be. Télen az égbolt rideg, alacsony, nyáron sárgásan nyirkos. Valaha ez is más volt. Ha az ember elég öreg, tudja, hogy ebben a csupa szemét, szénfüst és kutyaszar városban már az időjárás sem olyan, mint azelőtt.

A forgóajtó akadozik, egy pillanatra megrémülök, hogy utazásom itt véget ér, de bejutok, és az előcsarnokban csakugyan vár rám valaki: egy nagyon vékony, okos arcú fiatalember, kerek szemüvegben, kezet nyújt, és bemutatkozik, hogy ő Rosenzweig, a felelős szerkesztő.

– Remek – mondom. Mindig örülök, ha egy fiatal udvarias. Manapság ritka az ilyen. – Miért felelős?

– A műsorért.

– Milyen műsorért?

Néhány másodpercig rám mered, aztán megszólal: – Mi újság vasárnap.

– Nem tudom.

– A műsor!

– Mi van vele?

– A műsor címe. Mi újság vasárnap.

Miről beszél ez az ember?

– Erre tessék! – Egy ajtóra mutat az előcsarnok túlsó végén. Követem, végigmegyünk egy rövid folyosón, aztán megállunk egy páternoszter előtt, aminek nagyon nem örülök.

Elmegy előttünk az első kabin, a második követi, a harmadikba már nyilván be kell szállnom, megrémülök, az is elmegy előttünk. Gyere, biztatom magam, volt már rosszabb is. Amikor feljön előttem a negyedik kabin, lehunyom a szemem, és előretámolygok. Sikerül belépnem, de ha nem fogja meg a vállamat, elesem. Jó, hogy ilyen gyorsan reagált.

– Eresszen el – förmedek rá.

A kiszállás persze még nehezebb. De a fiatalember érzékeli, a kezét a hátamra téve taszít rajtam egy kicsit. Kiszédülök, ő mellettem áll, és hál’ istennek megint elkap.

– Hagyja ezt! – mondom.

Műanyagszag van, valahonnan nagy gépek dohogása hallatszik. Egy folyosón megyünk, a falon jobbról, balról egyformán vigyorgó emberek dedikált fényképei lógnak. Néhányukat ismerem: Paul Hörbigert, Maxi Böhmöt, Johanna Matzot és amott Peter Alexandert, aki valamilyen oknál fogva az aláírása alá még odafirkantotta, hogy Hatalmas köszönet az én drága, drága közönségemnek.

A fiatalember kinyit egy Smink feliratú ajtót. Egy kövér, körszakállas fickó ül egy sminktükör előtt, mögötte egy sminkeslány áll, és ecsettel pacsmagolja a férfi arcát. Amikor hátrébb lép, a férfi olyan hirtelen ugrik fel, hogy összerezzenek, ő pedig átölel. Borotvavíz- és sörszaga van. A boldogságtól elcsukló hangon újra és újra megkérdezi: – Hogy vagy, Franzl?

Jól, dünnyögöm, ami egyáltalán nem igaz, ebben a pillanatban meg végképp nem. Próbálok nem levegőt venni. A szakálla csiklandozza az arcomat.

– Hát te? – kérdezem lihegve.

– Ó, Franzl, mit mondjak? A Liesl két éve meghalt, és a Wurmitzer-ügy nem jól végződött. Mondom neki: Ferdl, ezt még a régi barátságunkra való tekintettel meg kell tenned, de azt hiszed, meghallotta? Hát tudod, inkább a Sengernél maradtam, ő meg nem volt tisztességes.

Nem kapok levegőt. Ki a fene ez? És kikről beszél? Végre elenged, leveszi a fogasról szarugombos lódenzakóját, akkora, mint egy sátorponyva, magára teríti, és kimegy.

Én pedig leülök. A sminkeslány munkába veszi az arcomat, és olyanokat kérdez, amiket a sminkeslányok kérdezni szoktak, hogy mivel foglalkozom, és mi szél hozott a műsorba. Sosem tudják előre, sosem ismernek senkit, sosem néznek utána maguktól, mindig kérdezősködnek.

– Wilzek úr rendező – szólal meg a fiatalember, aki idekísért. Kár, hogy nem mutatkozott be, de a mai fiatalok már nem tudják, mi a jó modor. A lány most természetesen megkérdezi, milyen filmeket csináltam, én pedig, ugyanazzal a rossz érzéssel, mint mindig, felsorolom karcsú három címemet: a Peter mindenkivel táncolt Peter Alexanderrel, a Gustav és a katonákat, az is Peter Alexanderrel és Gunther Philippel, és A Schlück mindig utolsóként megy haza címűt, olyan emberekkel, akikre nem emlékszem.

És most persze Peter Alexanderről kérdez a lány. Hogy milyen. Őt ugyanis meglepő módon még sosem volt módja sminkelni. Pedig olyan szívesen találkozna vele egyszer.

Elmesélek hát egy anekdotát, amit mindig el szoktam mesélni. A Peter mindenkivel táncol forgatásának már az első napján is tökéletes szövegtudással jelent meg. Aztán egyik pillanatról a másikra meg kellett változtatni a forgatási tervet, és egy fiatal színésznő, akinek nem akarnám elárulni a nevét, azóta elég híres lett, csak az aznapi szöveget tanulta meg, úgyhogy Peter ránézett, és így szólt: – Drága kisasszony, a szöveg olyan, mint a ló, akarja tudni, hogy miért?

Te jó ég, a tükörképem! A Békés Alkony Szanatóriumban nincsenek tükrök, mert senki sem maga borotválkozik; azt minden reggel Zdenek, az ápoló végzi el. Így felkészületlenül ér a látvány: mély gödörben ülő szem, alatta petyhüdt táska, berepedezett ajkak, ráncos, szürke bőr, kopasz fej. A zakóm csálén áll, mert a vállam már nem tölti ki, a nyakkendőm nemcsak foltos, de rosszul is van megkötve, amiről nem én tehetek, mert én már rég nem tudok nyakkendőt kötni, ezt is Zdenek, az ápoló csinálta. Igazán vehette volna magának a fáradságot! Hányszor fordul elő, hogy valamelyikünket behívják a tévébe? Lehunyom a szemem, hogy ne lássam magam. Sziszegve hideg fuvallat áramlik a hajlakkdobozból a fejbőrömre. Vajon miért? Hiszen alig van hajam.

– Tényleg, miért? – kérdezi a sminkeslány.

Mi van?

– Azt mondta, mint a ló, miért?

Mit akar ez meg?

– Na jó – mondja kis szünet után a lány. – Kész vagyunk.

Felállok, a térdem megroggyan, a sminkeslány és a fiatalember megtámogat.

– Ne aggódjon – mondja a fiatalember, miközben kikísér a folyosóra. A falakon Paul Hörbiger, Johanna Matz, Peter Alexander dedikált fényképei függenek. Utóbbival dolgoztam egyszer.

– Conrads professzor úr csak az előzetesen megbeszélt kérdéseket fogja feltenni önnek. Elmond neki néhány jópofa régi történetet, nem történhet semmi baj. Conrads professzor úr mindig csak azokat a kérdéseket teszi fel, amelyeket a szerkesztőség előzőleg felírt neki. És ebben az esetben én vagyok a szerkesztőség. Ő sosem improvizál.

– Vécére kell mennem.

Az órájára pillant. Rosenblatt! Nem tudom, honnan tudom, de így hívják. Valami aggaszt, de most éppen nem tudnám megmondani, mi.

– De kérem, igyekezzen – mondja, és az egyik ajtóra mutat.

Bemegyek. Minden olyan bonyolult: az ujjaim zsibbadtak, nem nagyon tudom kitapogatni az övem csatját és a nadrágom gombjait, márpedig így nem könnyű leengedni a nadrágomat, ráadásul a vécéülőke is nagyon alacsonyan van.

Aztán még a papírguriga is leesik. Lehajolok, de ahogy oda akarom húzni magamhoz, továbbgurul, és eltűnik a fülke fala alatti résben.

Lépteket hallok, valaki fel-alá járkál, a nevemet kiáltja: – Wilzek úr, be kell mennünk a stúdióba!

– Jó, jó! – kiáltom.

– Élő adás!

– Jó, mindjárt. Mindjárt.

Már többen is vannak kint. Izgatott hangokat hallok. És már kész is vagyok, csak pokoli nehéz felállni, mert nagyon alacsonyan van az ülőke, most a nadrág gombjai következnek, és az öv csatja. Lassan, megfontoltan csinálok mindent, ahogy kell. Ha kapkodok, csak még rosszabb lesz.

Kilépek a fülkéből. Ott áll öt férfi és három nő. Szemlátomást mind rám várnak. Hogyhogy már nők is bejöhetnek ide? Már ott tartunk, hogy semmi sem szent? De még mielőtt felpanaszolhatnám, körbevesznek – az egyik jobbról, a másik balról támaszt meg, a harmadik hátulról tol, még kezet sem moshatok.

– Az adás már elkezdődött – mondja az egyik.

– Előrevettük a második vendéget – mondja egy másik.

– Be kell mennie. És rögtön élő adásban lesz – mondja egy harmadik.

Kinyílik a vasajtó, a stúdióban vagyunk. Két kamera hangtalanul mozog a helyiségben, hallom a fényszórók jellegzetes sípoló hangját. A mikrofonok dróton lógnak le a mennyezetről. Középen egy nappali szoba részlete van felépítve: virágmintás tapéta, rajta szögön függő, aranykeretes tájképecskék, egy kanapé, egy fotel, egy asztal kávéscsészékkel. A kanapén jól megtermett, szakállas ember ül lódenzakóban. Mellette egy ember áll, akit ismerek, folyton látom a tévében a Békés Alkony Szanatóriumban, de a neve nem jut eszembe. Éppen énekel a hangszóróból áradó rézfúvós zenére, közben folyton az ujjai hegyét csókolgatja.

Valaki előretuszkol, kis híján elbotlok egy kábelben, elterelnek a kamera mellett, most ott ülök a szakállas mellett a kanapén.

A műsorvezető már nem énekel, rólam beszél. Különösen nagy öröm, mondja sajátságosan kántáló hangon, hogy itt üdvözölheti kedves, régi barátját, Franz Wilzeket!

Még csak nem is ismerem. Tudom, kissé feledékeny vagyok már, de ezzel az emberrel tényleg sosem találkoztam még.

Hátrafordul, és kezét nyújtva odalép hozzám. – Kedves Franzl! – Az első kamera kört leírva megkerüli, míg a második az én arcom felé fordul, a piros fény egyikről a másikra ugrik, és az egyik monitoron magamat látom, görcsösen mosolyogva, nagy könnyzacskóval.

Conradsnak hívják! Hirtelen eszembe jutott, Heinz Conrads, nem is olyan rossz a memóriám. De tényleg nem találkoztunk még. Kezet nyújtok neki anélkül, hogy felállnék. Apró malacszeme dühösen megvillan. Láthatóan nincs ínyére, hogy le kell hajolnia hozzám.

A kamera felé fordul, és folytatja a rólam szóló mondókáját. Egy pakli kis kártyáról olvassa, a szavakat azonban olyan meglepett, zavartan töprengő módon nyújtja el, hogy senkinek eszébe se jutna, hogy nem saját kútfőből merít mindent, amit mond. Rendező, mondja, remek, vidám filmeket rendezett, valamennyiünk nagy örömére, a Gustav és a katonák, a Peter mindenkivel táncol című filmekben a közönség kedvenceivel dolgozott együtt! A monitoron egy filmrészlet látható: Peter Alexander énekel, szökdécsel és vigyorog. Barátságosan bólintok, pedig látom, hogy nem vagyok a képernyőn, a piros fény a Heinz Conradst vevő kamerán ég, a monitoron megint az ő tésztaképe látszik, betonkemény, fehér hajbúrája alatt.

És most megtörténik. Elhallgat, és rám néz. A fény átugrik, a monitoron megjelenik az arcom. Kérdezett tőlem valamit? Csak egy pillanatra nem figyelek oda, és éppen akkor történik meg!

Hallgatom a sípoló, elektromosan sercegő csendet. Aztán találomra elmesélek egy anekdotát Schlück Battenbergről, a színészről. Többé-kevésbé mulatságos, és működik is: Heinz Conrads elneveti magát, megcsókolja az ujja hegyét, és így kiált: – Remek! – A mellettem ülő szakállas ember is a mellkasát csapkodja a nevetéstől.

– Ti már régóta ismeritek egymást? – kérdezi Heinz Conrads.

– Születésünk óta – feleli a férfi, akit nem ismerek.

Megint nevetnek mindketten. Összességében, úgy tűnik, jól megy a dolog. A fejem már nem a régi, de egy ilyen műsorral azért még megbirkózom.

Tehát be sem várva a következő kérdést elmesélem azt az anekdotát, amikor Gunther Philipp a Gustav és a katonák forgatásán beleesett a vízbe. Tulajdonképpen gyenge történet, nincs poénja, csak az ostoba fickó beleesett a vízbe, aztán kihúzták onnan, de a két férfi megint nevet, úgyhogy elmesélem a legjobb sztorimat, a gyöngyszemet: a fiatal színésznőről, aki csak az első nap szövegét tanulta meg. És hogy Peter Alexander ránézett, és így szólt: „Drága kisasszony, a szövegtanulás olyan, mint a lovak! Akarja tudni, miért?”

– Hja, ez a Peter! – kiáltja a mellettem ülő idióta. – Nagyon nagy figura!

Szúrós tekintettel ránézek, hogy jelezzem, maradjon csendben.

– Miért? – kérdezi a műsorvezető.

Egy pillanatra zavarba jövök. – Mit miért?

– Miért olyan, mint a lovak?

A fényszórók olyan harsányan, mégis olyan halkan sípolnak, hogy az ember nem tudhatja biztosan, tényleg hallja-e. A piros fény egyik kameráról a másikra ugrik. Követem a tekintetemmel, és látom, hogy a monitoron ide-oda rándul a fejem.

– Ja, hogy miért olyan, mint a lovak? – Levegőt veszek, hogy befejezzem a történetet.

De valami kizökkent a ritmusból, a történet elakadt, sehogy se jön ki a következő mondat. Az azután következő viszont készen áll, úgyhogy egyszerűen átugrom, de ebben a pillanatban felszívódik az utána következő is – még érzem a körvonalait, mintha a nyelvem ki tudná tapintani. De mivel a szavak csak nem akarnak megformálódni, elkövetem azt a hibát, hogy a képernyőre pillantok. Magamat látom rajta, zavarodott arccal, tátott szájjal. Ha pedig az ember önmagával ül szemben, mintegy meghasonulva, és közben tudja, hogy a Békés Alkony Szanatóriumban mindenki látja, tényleg nem jut eszébe semmi.

A műsorvezető bólint, összekulcsolja a kezét, benne a kártyákkal, a mennyezetre tekint, mintha imádkozna, és felkiált: – Remek! A lovak!

A mellettem ülő férfi felnevet.

– Pompás! – kiáltja a műsorvezető.

Azok ott, az otthonban most nyilván belebetegszenek az irigységbe, különösen a Franz Krahler és az ostoba Einzingerné. És mivel nem tudom elhessegetni a képet, látom, ahogy Krahler sápadtan gubbaszt a székén, mellette az Einzingerné tátott szájjal, megint megtörténik, elszalasztom a következő kérdést.

– Tessék?

Heinz Conrads a mennyezetre emeli a tekintetét, sóhajt, és felolvassa a kártyájáról: – Franz Wilzek csak későn lett maga is rendező. Azelőtt G. W. Pabst asszisztense volt.

Most meg miért beszél rólam harmadik személyben?

– G. W. Pabst – magyarázza. – A nagy rendezők egyike. Nagy mester, nagy legenda, én még ismertem, de senki sem ismerte úgy, mint te!

A monitoron képek villódznak: Greta Garbo A bánatos utcában, Louise Brooks a Pandora szelencéjében, Bicska Maxi pörgeti a sétapálcáját. Megköszörülöm a torkomat, és kijelentem: – A Garbo. Ő fedezte fel a film számára. Én csak később csapódtam hozzá. 1941-ben, a Komédiásoknál. Egy forgatáson ismerkedtünk meg, a… Egy évvel korábban. Egy másik filmén. Tulajdonképpen segédoperatőr voltam.

Most megint Heinz Conrads arca tölti ki a képernyőt. – Akkor jött vissza – olvassa a következő kártyáról. – Az emigrációból. Hogy megint német nyelven forgasson filmeket. Te lettél az új asszisztense.

Bólintok. Nyilván mondanom kéne még valamit, de mit? A kamera mögül előlép a sötétből egy kerek szemüveges fiatalember. Valahol láttam már, de nem emlékszem, hogy hol. Csak azt tudom, hogy Rosenkranznak hívják.

– Elmondta neked, hogy miért jött vissza? – olvassa Heinz Conrads a kártyáról. – Már kint volt Amerikában. Aztán megint itt volt, és filmeket forgatott a… – Elnémul, és úgy tartja a kártyáját, mintha valami nem stimmelne. Csak egy pillanatig tart, aztán rendezi az arcvonásait, a száját tésztaszerű mosolyra húzza, a kártyát a pakli végébe csúsztatja.

– És a Komédiások után a Paracelsust forgattátok – olvassa. – A nagy Werner Krauss-szal, nagy film, klasszikus.

– Mestermű – kontrázok.

– Milyen volt, mármint G. W. Pabst, ugyebár mindkét keresztnevének mindig csak a kezdőbetűjét használta, G. W., nemde, többnyire így is szólították meg, szóval milyen volt, hogy írnád le?

– Egy kicsit kövérkésnek.

Heinz Conrads elneveti magát. – A Franzl! Mindig viccel.

– Mindig le akart fogyni – mondom. – Nem volt túl magas, de olyan gömbölyded, forgatás közben sokat nevetett, de ha lekapcsolták a jupiterlámpákat, sokszor olyan volt, mint aki kiürült. Mint egy levetett jelmez.

A sípolás felerősödik, élesebb lesz, hirtelen nem lehet kibírni a fényt. Annyira elvakít, hogy alig látom a műsorvezetőt.

– De ha utasítást adott, mindenki engedelmeskedett. Fel sem merült, hogy mást is tehetnének. Kivéve, ha az anyja is ott volt. Az anyját én csak egyszer láttam, látogatóba jött, amikor a Komédiásokat forgattuk, akkor Pabst rögtön olyan lett, mint egy gyerek. Néhány hónappal később az anyja meghalt. – Nyelnem kell, a torkom kiszáradt, alattam a kanapé mintha lassan keresztülúszna a helyiségen. – Saját elmélete volt a film vágásáról. Hogy tudniillik a vágásnak mindig a mozgásból kell következnie, úgy, hogy egy soha meg nem szakadó folyam jöjjön létre az első beállítástól az utolsóig. Amikor később magam is rendeztem, megfigyeltem, hogy a gyakorlatban alig… – Nem, túl messze mentem, itt nem lehet így beszélni. – Sokat beszélt a Greta Garbóról! – kiáltom. – Milyen szép nő! És Louise Brooksról is, őt ma már alig ismerik, de akkoriban talán majdnem olyan nagy sztár volt, mint a Garbo. Őt is Pabst fedezte fel.

– Hja! A szép nők! – Heinz Conrads megkönnyebbülve felnevet. Megint hátracsúsztat egy kártyát, és olvas: – És a következő filmetekben, A Molander-ügyben a nagy Paul Wegener játszotta a főszerepet?

– Melyikben?

– A következő filmetekben – olvassa a kártyáról. – A Molander-ügyben. Ugye Paul Wegener játszotta a főszerepet?

– Az nem létezik.

– Paul Wegener?

– Az a film. Nem létezik, tervbe volt véve, de nem készült el.

Néhány másodpercig csönd van, aztán Heinz Conrads megszólal: – De, de, itt az áll… Bizony, hogy elkészült. Csak senki sem látta, mert elveszett.

– Nem forgattuk le.

Heinz Conrads valahová a kamera mögé néz. – Hát nekem pedig azt mondták, hogy leforgattátok, ’45 elején, Prágában. Nehéz körülmények között, a háború utolsó napjaiban, de aztán eltűnt az anyag. – Összeszűkült szemmel a kártyájára néz. Szemlátomást az utolsó. Conrads megfordítja, tanácstalanul megnézi a hátoldalát.

– Nem forgattuk le! – kiáltom. – A nemjóját! Nem igaz, nem létezik. Tévedés! Hazugság!

– Hogy tessék?

– Hazugság!

Heinz Conrads a kártyájára néz, aztán a szemüveges fiatalemberre, aztán megint a kártyájára. – Franzl, ne mondd, hogy nem emlékszel a filmedre!

– Sosem forgattuk le.

Heinz Conrads olyan erősen ráncolja a homlokát, hogy az arca szinte behorpad. Tekintetem ekkor a szemüveges fiatalemberével találkozik. Nem a főnökét nézi, hanem engem, nagyon figyelmesen és egyenesen, halvány, merev mosollyal.

A képernyőre pillantok. Önmagamat látom, ahogy elnézek valahová – a monitor természetesen nem a kamera, ahhoz, hogy a monitorról önmagunkra nézzünk, a kamerába kell nézni, csak akkor persze nem látjuk önmagunkat, mert a kamerába nézünk, nem a monitorra! És most a monitoron, noha engem mutat, valami más is látszik, lehunyom a szemem, hogy ne lássam, de az sem segít, még látom: fekete-fehér emberek egy hangversenyteremben. Magasról nézek le rájuk, mintha repülnék, egy kristálycsillár ragyog, én a kamerával egy hosszú daru karján ülök, az emberek előrenéznek, mivel felpillantaniuk nem szabad.

Kinyitom a szemem, de még mindig látom, olyan tisztán látom, mint annak idején a kis képernyőn láttuk, amikor Pabst vágta mellettem a filmet. És közben felülről is látom, a messzire kinyúló daruról, amelyről lelógok, miközben Pabst odalent megafon segítségével dirigál, még előrébb, most svenkelj jobbra, a pódium felé, tovább, oda, ahol a színész áll és hegedül!

– Nem forgattuk le! A szerkesztősége rossz munkát végzett! Ön téved! Soha nem készült el!

Alattam az emberek. Nem szabad felnézniük, ha egyikük megtenné, mindent tönkretenne. Létfontosságú, hogy a katonák ne kerüljenek be a látómezőbe, arra ügyelni kell, mert a beállítás forgatását ma be kell fejeznünk, és ekkor Heinz Conrads odalép hozzám: – Kedves Franzl, igazán örülök, hogy itt voltál, sajnos lejárt a műsoridő! – Úgy látom, mintha ütésre emelné a kezét, én az arcom elé emelem az enyémet, de ő a kamera felé fordul, a piros fény felvillan, a monitoron olyan nagy az arca, hogy az orrlyuka két kráternek látszik. – További kellemes estét, fiúk-lányok – mondja kántáló hangján –, köszönjük, kedves vendégeink, további jó egészséget! – A hangszórókból fémesen csörömpölő zongora szól, a piros fény kialszik, a monitoron örvénylő betűkből összeáll, hogy Mi újság vasárnap Heinz Conradsszal.

Úgy látszik, vége. A szemüveges fiatalember, aki egész idő alatt le sem vette rólam a szemét, elindul felém.

– Most háromszor fog lemenni a teljes vége főcím. Hamarabb abba kellett hagynunk. Ez még sosem fordult elő. Büszke lehet magára.

– Remélem, hamarosan jobban leszel – mondja mellettem a lódenzakós, szakállas férfi. – Örülök, hogy újra találkoztunk, Franzl.

– Én is – mondom, mert jobb nem jut eszembe.

– Tényleg nem forgattátok le a Molandert? Mindig azt hittem, hogy elkészült, csak aztán kitört a prágai felkelés…

Elfordulok tőle, és kinyújtom a kezem, hogy a fiatalembernek, akinek most hirtelen eszembe jut a neve, Rosenkranznak hívják, ami valamilyen rejtélyes okból nem tetszik nekem, jelezzem, hogy segítsen felállni. Meg is teszi. Apró lépésekkel az ajtó felé indulunk.

De Heinz Conrads elállja az utunkat. Az arca eltorzul a dühtől.

– Viszontlátásra, kedves Heinzi – mondom.

– Takarodj vissza a redves odúdba, és dögölj meg!

Rámeredek. Egy pillanatig tényleg azt hiszem, hogy csak nem jól hallottam.

– Te pedig? – fordul a fiatalemberhez. – Minek hívsz be egy ilyen vén marhát a műsoromba?! Tisztára elmeszesedett az a kurva agya, én meg ott állok a kérdéseimmel, szedd a cókmókod, és takarodj innen, ne is lássalak többet!

– Szíves örömest – mondja Rosenkranz.

– Pofa be. Nem érdekel, takarodj!

– Szívesen – ismétli meg Rosenkranz. Megkerüljük a dühtől falfehér Heinz Conradst. Félig lehunyt szemmel lépdelek, hallom, ahogy kinyílik, aztán becsukódik egy nehéz ajtó.

– Hónapok óta ki akarok szállni – mondja Rosenkranz. – De csak úgy felmondani bárki tud. Ennél jobbat kell kitalálnod, gondoltam.

Nagyon gyengének érzem magam. A műsor kimerített, nem csak a kezem, a karom és a vállam is remeg. Tulajdonképpen mi történt? Már kissé elmosódnak az emlékeim. Az elején sztoriztam, minden rendben ment, aztán természetesen Pabstról volt szó, végül is mindig róla kérdeznek, aztán minden összekuszálódott. Bosszankodtam, talán kiabáltam is, és emlékeztem a Molander forgatására, de az tulajdonképpen nem lehetséges, mert sosem forgattuk le a Molandert.

– És akkor a főnök azt mondta, rendben van, akkor hívjuk meg, aztán felírtam neki a kérdéseket, mint mindig. – Egy pillanatra elhallgat, aztán így szól: – Az apám ott volt.

– Az apja?

– Statisztált. A hangversenyteremben… A hetes csarnokban, a Barrandov stúdióban, amikor A Molander-ügyet forgatták.

– Hol a vécé?

Önkéntelenül megtorpanok. A föld meginog alattam; úgy érzem, mindjárt orra bukom. De nincs igaza, a filmet sosem forgattuk le. Tudom, mert ott voltam. Ott voltam, amikor nem forgattuk le a filmet. Emlékszem, hogy nem történt meg. Megköszörülöm a torkomat, meg akarom magyarázni neki.

– Mindenütt kerestem – mondja Rosenkranz. – Nincs egyetlen kópiája sem. Elveszett a negatív. Maga az egyetlen, aki látta a musztert. Pabston kívül, természetesen. De Pabst meghalt.

Lenyomom a mosdó kilincsét, és bemegyek. Egy pillanatig attól tartok, oda is utánam jön, de szerencsére kint marad.

Az ajtó becsukódik. Minden olyan nehéz, a ruhám ellenszegül. Zsibbadt ujjaim nem boldogulnak a nadrágom gombjaival, a vécécsésze túl alacsony. Már ülök, amikor észreveszem, hogy a guriga a földön hever – meghúzom a papírt, de csak még jobban letekeredik, minden olyan strapás. Megfájdul a könyököm, a hátam merev, a térdem olyan gyenge, úgy rogyadozik, hogy alig tudok felállni. Fiatalon kéne meghalni. Nem tudom, miért jut eszembe. Gyerekkoromban, ha beteg voltam, Sämann doktor bácsi jött ki hozzánk. Hűvös tenyere forró homlokomon. – Betegek vagyunk? – kérdezte mindig –, lázasak vagyunk? –, én meg azon spekuláltam, miért mondja, hogy „vagyunk”, amikor ő nem is lázas, csak én. Nem tudom, miért jut most eszembe, évtizedek óta nem is gondoltam rá.

Amikor kijövök, egy szemüveges fiatalember vár. A frizurája rendetlen, a szeme kivörösödött, mintha sírt volna. Nyilván alkoholista. Ezekben a mai fiatalokban nincs semmi tartás.

– Mi baja? – kérdezem.

– Az apámra gondoltam.

– Kikísér a villamoshoz?

Leveszi a szemüvegét, megint felteszi, és halkan azt mondja, hogy nem, semmi villamos, kocsival visznek haza.

Végigmegyünk egy hosszú folyosón. A falakról színészarcok vigyorognak. Némelyikükkel forgattam is. Ott van például Peter Alexander.

– Igazi profi – mondom. – A Peter! Az ember el sem tudja képzelni, mennyire. Már az első forgatási napon tökéletesen tudta a szöveget. Egy fiatal színésznő, a nevét nem mondom meg, mert azóta…

– Jól van már! – mondja nyersen.

Megbántottan elhallgatok.

És most mindennek a tetejébe egy páternoszter! Valahogy betámolygok a kabinba; kis híján elesek, de a fiatalember elkap. A műsorvezető, arra még emlékszem, a híres Heinz Conrads volt. A Békés Alkony Szanatóriumban meg fognak pukkadni, amiért én Heinz Conradsnál szerepeltem, miközben mindenki másnak ez is csak egy ugyanolyan véget érni nem akaró vasárnap délelőtt volt, pocsék reggelivel, mint a többi.

Lehetséges, hogy valami félrement a műsorban? Emlékszem, hogy volt valami izgalom, meg ostoba kérdések is, meg volt valami bosszúság, valaki megsértett, vagy én sértettem meg valakit, a kettő közül valamelyik. Természetesen Pabstról is szó esett, ez magától értetődő, mindenki róla kérdez, a saját rendezői pályafutásom nevetséges, nincs ezen mit szépíteni. Az egyetlen, ami érdekes bennem: hogy valaha az asszisztense voltam.

A fiatalember kituszkol a páternoszterből, megint elkap. Keresztülvágunk az előcsarnokon. Itt van még egy forgóajtó is. Az üvegfalak forognak, a tükröződések áthatolnak egymáson, előrenyomakodom, és kint állok az utcán. Mihamarabb le kéne feküdnöm.

Az utca szélén három autó parkol, mindegyikre az van írva, hogy Osztrák Rádió. A fiatalember, hogy is hívják?, kinyitja nekem a legelöl álló ajtaját, és segít beszállnom.

– Az apám túlélte – mondja. – Ha esetleg érdekli.

– Ennek örülök. – Most mit jön ez az apjával?

Furcsán néz ki, a szeme tágra nyílt, vad, ugyanakkor valahogy csupa együttérzés. Úgy néz ki, mint egy őrült. Kinyitja a száját, de aztán megrázza a fejét, és egyszerűen becsapja az ajtót. Ezeknek a mai fiataloknak fogalmuk sincs a jómodorról.

Az autó elindul. A hátsó ülésen a Volksstimme egy ott felejtett száma hever: a szövetségi kancellár egy szónoki pult mögül komolyan és fenyegetően néz öltönyös férfiak egy csoportjára. Kegyelemdöfés a zwentendorfi erőműnek, mondja a szalagcím.

– Melyik műsorban volt? – kérdezi a sofőr.

– Heinz Conradsnál.

– Azt szereti nézni a feleségem. Azt mondja, igazi dzsentlmen. Régi vágású úriember, abból az időből, amikor Bécs még Bécs volt!

– És Bécs most micsoda?

Nem felel.

Megpróbálok emlékezni. Valami történt, de mi? Elered az eső, a vízcseppek lendületes vonalakat rajzolnak a szélvédőre.

– Nézte?

– Már hogy néztem volna? – mondja azon az éneklő hangon, ahogy gyerekekkel és öregemberekkel szokás beszélni. – Álló nap itt ülök a kocsiban. Vagy vezetek, vagy várom, hogy beszálljon valaki. Csak este tudok tévét nézni. De a feleségem biztos látta.

Odakint az emberek kinyitják az esernyőjüket. Én nekitámasztom a fejemet a hűvös ablaküvegnek. Alig várom, hogy visszaérjek. Az otthonban biztos mindenki megpukkad az irigységtől… … …

Különös köszönettel tartozom Thorsten Ahrendnek, Ayad Akhtarnak, Thomas Demandnak, Alexander Festnek, Jonathan Franzennak, Michael Maarnak, Thomas Maurernek, Hans Rübesaménak, René Schlottnak, Volker Schlöndorffnak, Michael Tötebergnek, Zadie Smithnek és Christoph Waltznak.

A szerző köszönetet mond a Német Szövetségi Levéltárnak, a Német Film- és Tévémúzeumnak és az Osztrák Filmarchívumnak.

G. W. Pabst A Molander-ügy című filmjét a háború utolsó hónapjaiban Prágában forgatták le, de az anyag eltűnt. A forgatás körülményeiről semmi konkrétumot nem tudunk.

Tartalom

Odakint

Mi újság vasárnap

Napjaink hőse

Pávák

A medencénél

Pandora

Átkelés az óceánon

Alainnál

Bent

A határ

Jerzabek

A népiség bástyái

Hamlet

Hazugság atyja

Német irodalom

Békés Alkony

A hegyekben

A nagy vakáció

Árnyjáték

Molander

Utána

Mélység

Lulu

Tulipán

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kontrollszerkesztő J. Győri László
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Molnár Eszter Edina
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 386 8

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL