A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Loretta Chase

Mr. Impossible

Berkley Publishing Group, New York, 2005

Borítóterv: Malum Stúdió / Szabó Vince

Fordította: Tóth Gizella

Copyright © 2005  by Loretta Chekani

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2013

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-863-2

A sorozat többi kötete:

Loretta Chase: Egy különleges hölgy (Carsington fivérek 1.)

Loretta Chase: Egy lehetetlen úr (Carsington fivérek 2.)

Loretta Chase: Egy tökéletes lord (Carsington fivérek 3.)

Kiadja Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Irodalmi vezető: Solymosi Éva

Az EPUB konverziót Kühne Andrea készítette

Első fejezet

Egyiptom, Kairó külvárosa
1821. április 2.

Anyjának hála, Rupert Carsingtonnak az egyiptomiakéhoz hasonlóan sötét haja és szeme volt. Ez mégsem jelentette azt, hogy beleolvadt a hídon bámészkodó tömegbe. Először is, közel s távol ő volt a legmagasabb ember. Másodszor pedig mind a ruhája, mind a viselkedése elárulta, hogy angol úriember. Az egyiptomiak és a törökök, akik a ruha minősége alapján ítélték meg az embert, azt is megállapították, hogy nem alacsony rangú.

A helyiek jóval előnyösebb helyzetben voltak, mint Lord Hargate negyedik fia.

Rupert még csak hat hete érkezett Egyiptomba, és nem tudta megkülönböztetni a számtalan törzset és nemzetiséget. Még kevésbé tudta felmérni valakinek a társadalmi helyzetét.

Tökéletesen felismerte azonban az egyenlőtlen esélyeket, ha ilyesmivel találkozott.

A katona hatalmas volt, alig valamivel alacsonyabb a hat lábnál is magasabb Rupertnél, és annyi fegyverrel dicsekedhetett, ami egy hadihajónak is elég lett volna. Három tőr, két kard, két pisztoly és lőszer dudorodott ki széles övéből, vagy lógott róla. Ó, igen, és egy súlyos husángot is forgatott a kezében, amellyel elég barátságtalan módon az előtte lévő horzsolásokkal tarkított, sántikáló, koszos fickót vette célba.

Amennyire Rupert meg tudta ítélni, a szerencsétlen ördög bűne mindössze az volt, hogy túl lassú. A katona idegen nyelven üvöltött valamit, fenyegetést vagy átkot. A megfélemlített paraszt megbotlott és elesett. A katona a lábát célozta meg a husánggal. A nyomorult odébb gurult, és a bot a hidat találta el centikre tőle. A feldühödött katona ismét ütésre emelte a husángot, és ezúttal a szerencsétlen fejét vette célba.

Rupert áttört a gyülekező tömegen, félrelökte a katonát, és a botot kirántotta a kezéből. A katona a tőrért nyúlt, Rupert lesújtott, és a penge a földre hullt. Mielőtt ellenfele újabb fegyvert húzhatott volna elő arzenáljából, Rupert meglendítette a husángot. A katona elugrott, de a bot vége így is elérte a csípőjét, és elesett. Esés közben nyúlt a pisztolyért. Rupert ismét lesújtott, és ellenfele a fájdalomtól üvöltve elejtette a fegyvert.

– Menjen! – szólt rá Rupert a koszos nyomorékra, aki, ha a szót nem is értette, az utasítást kísérő kézmozdulatot annál inkább, mert talpra kecmergett, és elsántikált. A tömeg szétvált, hogy utat engedjen neki.

Rupert utánaindult, de elkésett. Katonák törtettek át az egyre növekvő tömegen, és a következő pillanatban már körül is fogták.

A verekedés híre, erősen kicifrázva, gyorsan eljutott a hídtól el-Esbekiyába. Az európai látogatók általában Kairónak ebben a körülbelül fél mérföldre levő városrészében laktak.

Az áradás időszakában a kiöntött Nílus Esbekiya terét tóvá változtatta, és csónakokkal közlekedtek rajta. Most azonban a folyó vize alacsonyan állt, és a terület csak egy épületekkel körülvett földnyúlvány volt.

A nagyobb házak egyikében az enyhén ideges Daphne Pembroke a fivérére, Milesra várt. Alkonyodott. Ha bátyja nem érkezik meg hamarosan, nem fogják beengedni, mert a kapukat sötétedés után bezárták. Ugyancsak zárva tartották a kapukat dögvész vagy felkelések idején is. Mindkettő elég gyakori esemény volt Kairóban.

Daphne azonban csak fél füllel hallgatott oda testvére érkezésére. Figyelmének nagyobb részét az előtte fekvő dokumentumokra összpontosította, amelyek közt ott volt a rosette-i kő litográfiai másolata, egy nemrég szerzett papirusz és ennek tollal írt másolata.

Daphne majdnem huszonkilenc éves volt, és az utóbbi tíz évet azzal töltötte, hogy megpróbálta megfejteni az egyiptomi írást.

Amikor először látott hieroglifát, őrülten, végzetesen és reménytelenül beléjük szeretett. Ifjúkori tanulmányai kizárólag arra irányultak, hogy meglelje a kulcsot kicsi szívük titkához. Beleszeretett és végül férjhez ment egy nálánál háromszor idősebb férfihoz, mert (a) költőien jóképű és (b) nyelvtudós volt, s (c) mert olyan könyvek és dokumentumok voltak a birtokában, amelyek után Daphne régóta sóvárgott.

Akkoriban azt hitte, tökéletesen összeillenek a férjével.

Akkoriban tizenkilenc éves volt, éleslátását elhomályosította a szerelem.

Hamarosan megtanulta azonban – több más fájdalmas lecke mellett –, hogy briliáns tudós férje, az ostobább emberekhez hasonlóan, abban hisz, hogy a szellemi erőfeszítések túlságosan is megterhelik az alsóbbrendű női agyat.

Azzal az indokkal, hogy csak a legjobbat akarja neki, Virgil Pembroke megtiltotta feleségének, hogy az egyiptomi írást tanulmányozza. Még az arabot, koptot, görögöt, perzsát és zsidót ismerő férfi tudósoknak sincs esélye rá, hogy kibogozzák a hieroglifák rejtélyét, mondta. De ez amúgy sem túl nagy veszteség, vélte; az egyiptomi civilizáció jóval alacsonyabb rendű, mint a klasszikus görög kultúra, és írásának megfejtése csak csekély mértékben gazdagítaná az emberiség tudását.

Daphne lelkész leánya volt. Szent esküt tett, hogy szereti, tiszteli férjét, és engedelmeskedik neki, és meg is próbálta. De amikor világossá vált számára, hogy vagy folytatja tanulmányait, vagy beleőrül az unalomba, vállalta az elkárhozás kockázatát, és nem engedelmeskedett a férjének. Ezek után titokban folytatta a munkáját.

Virgil öt évvel azelőtt meghalt. Sajnálatos módon, a női tudósok elleni előítéletek nem haltak meg vele együtt. Éppen ezért még most is csak elnéző bátyja és barátainak egészen kis köre ismerte a titkát. Mindenki más azt hitte, hogy fivére, Miles a család nyelvzsenije.

Ha valóban így lenne, a férfi nem adott volna kétezer fontot azért a papiruszért, amelyet Daphne most tanulmányozott. Mindenesetre a Vanni Anaz nevű kereskedő, aki eladta, azt állította, hogy a papirusz egy fiatal, névtelen fáraó végső nyugvóhelyét írja le. A történet nyilvánvalóan a romantikus keleti képzelet szüleménye. Nincs olyan tanult elme, aki elhinné. Úgy tűnik azonban, Miles fantáziáját mégis megfogta, Daphne nem kis meglepetésére.

Annyira, hogy fivére ismét elment Gízába, hogy a második piramis belsejét tanulmányozza, mert, mint mondta, ez segíteni fog neki, hogy megértse az ősi síremléképítők gondolkodását, és pontosan meghatározza az ifjú király sírjának és kincseinek helyét.

Bár Daphne biztos volt benne, hogy bátyja semmit sem fog megtudni a piramis megvizsgálásából, nem szólt semmit. Miles élvezte az egyiptomi műemlékek felfedezését. Miért rontotta volna el az örömét? Csak arra figyelt oda, hogy testvére megfelelő felszerelést és élelmet vigyen magával, mivel úgy tervezte, hogy az éjszakát is ott tölti.

Daphne nem volt hajlandó vele menni. Egyszer már járt Gízában, és megvizsgálta a két piramist, amelybe szabad volt a bejárás. Egyikben sem talált hieroglifikus írást, bár számos látogató a kövekbe véste az utókornak szánt, mély értelmű üzenetét, például Suverinus szereti Claudiát. Ugyanilyen súllyal esett a latba az elutasításnál, hogy egyáltalán nem vágyott rá, hogy ismét átfurakodjon a piramis hosszú, kicsiny, meleg és büdös járatán.

Jelenleg azonban Daphne gondolatai a közelében sem jártak a piramisnak. Éppen eldöntötte, hogy dr. Young tévedett a kampó és három farkinca jel jelentésének meghatározásánál, amikor a szolgálólánya, Leena robbant be az ajtón.

– Vérfürdő! – visította. – Ostoba, ostoba és forrófejű angol! Most vér hömpölyög az utcákon!

Letépte magáról a fátylat, amelyet gyűlölt, de nyilvános helyeken viselnie kellett. A fátyol mögül egy vegyes mediterrán származású, idősebb asszony sötét haja és mogyoróbarna szeme bukkant elő. Daphne Máltán fogadta fel, miután angol szobalányáról kiderült, hogy nem felel meg egy külföldi út szigorú feltételeinek.

Leena nem csupán beszélt angolul, görögül, törökül és arabul, de egy kicsit írt és olvasott is ezeken a nyelveken, ami hallatlan képesség volt egy nőben a világnak ezen a táján. Ugyanakkor mélyen babonás és fatalista, aki hajlamos volt a jóban a rosszat keresni.

Daphne, aki hozzászokott már Leena hisztériáihoz, épp csak felvonta a szemöldökét.

– Milyen angol? Mi történt?

– Egy őrült angol összeverekedett a pasa egyik emberével, és betörte a disznó fejét. Azt mondják, száz katona kellett hozzá, hogy legyűrjék. A törökök le fogják vágni az angol fejét, dárdára tűzik, de nekik ez sem elég. A katonák háborút indítanak a frankok ellen, különösen, ha azok angolok.

Ellentétben a Leena által megjósolt legtöbb katasztrófával, ez nagyon is valószínűnek hangzott.

Egyiptom török urai tökéletesen otthon érezték volna magukat a sötét középkorban. A verés, a kínzás és a lefejezés volt a módszerük a rend fenntartására. Az egyiptomiak és a törökök megegyeztek abban, hogy nem viseltettek túl nagy tisztelettel a megvetett európaiak, a „frankok” iránt. A hadsereg, amely egyiptomi, török és albán zsoldosok gyilkos hadából állt, mindenkire ellenséges szemmel nézett, beleértve néha a vezetőjüket, Mohamed Alit, Egyiptom alkirályát is. Dzsingisz kán mongol hordái vihogó iskolás lányoknak tűnhettek volna mellettük.

És Daphne egyedül volt, a szolgákat leszámítva, akik viszont, nagyon okosan, mind rettegtek a katonáktól.

Bár Daphnét is elfogta a pánik, s miközben belseje jéggé dermedt, és gondolatai riadt nyúlként száguldoztak a fejében, külsőleg megőrizte a nyugalmát. A házassága megtanította, hogyan leplezze az érzelmeit.

– Ezt nehéz elhinni – szólalt meg. – Ki lenne olyan ostoba, hogy összeverekedjen a pasa egyik emberével?

– Azt beszélik, az a férfi új Kairóban – felelte Leena. – Egy héttel ezelőtt érkezett Alexandriából, hogy az angol főkonzulnak dolgozzon. Azt is mondják, nagyon magas, sötét hajú és jóképű. De attól félek, nem lesz olyan jóképű, amikor a lándzsára tűzött fejét körbehordozzák a városban.

Daphne képzeletében megjelent a visszataszító kép, de gyorsan elhessentette.

– Az a férfi biztosan szörnyen ostoba, ami persze egyáltalán nem lep meg. A konzulátuson túl sok kétes alak dolgozik. – Ez azért volt, mert Mr. Salt, az angol főkonzul leginkább azzal volt elfoglalva, hogy annyi műkincsre tegye rá a kezét, amennyire csak tudja, és nem igazán voltak erkölcsi aggályai, hogyan tudja ezt megvalósítani.

Most pedig azzal, hogy egy erőszakos fajankót is a konzulátus tagjai közé engedett, alkalmat adott a hadseregnek az ámokfutásra. Mostantól egyetlen európai sem lesz biztonságban Kairóban.

És az éppen hazafelé tartó Miles, aki a maga szőke hajával, kék szemével és magas termetével eltéveszthetetlenül angol, túlságosan is vonzó célpont. Akárcsak ő, aki elhunyt édesanyja zöld szemét és vörös haját örökölte.

Lenézett, és látta, hogy remeg a keze. Nyugodj meg! – parancsolt magára. Még semmi sem történt. Gondolkodj!

Hiszen okos, félelmetesen sok esze van. Csak képes lesz valami megoldást kitalálni.

A Ptolemaiosz jellemét dicsérő görög szöveget nézte, miközben azon töprengett, mitévő legyen.

A híres felfedező, Giovanni Belzoni felesége, Sarah néhány évvel azelőtt arab kereskedőnek öltözve meglátogatott egy nők és hitetlenek számára tiltott mecsetet. Egy kis szerencsével Daphne is elmenekülhetne Kairóból, ha álruhát öltene, és bátyja elé siethetne. Aztán együtt hajót bérelhetnének, és felhajózhatnának a Níluson, távol a veszedelemtől.

Már a száját nyitotta, hogy elmondja a tervét Leenának, amikor az udvarról kiáltások hallatszottak.

Ám a kiáltásokat is túlharsogta egy szenvedő hang.

Daphne felugrott a díványról, és Leenával a nyomában a rácsos ablakhoz sietett. Egy csoport egyiptomi igyekezett fel a lépcsőn az udvar felől.

Akmednek, Miles szolgájának a mozdulatlan testét cipelték.

Másnap reggel

Esbekiya egy másik palotájában őfelsége főkonzulja vegyes érzelmekkel gondolt arra a lehetőségre, hogy Rupert Carsington fejét lándzsára tűzve hordozzák végig a város utcáin.

Másfél hónapja, mióta Lord Hargate negyedik fia megérkezett, huszonháromszor szegte meg a törvényt, és kilencszer került börtönbe. Azon az összegen, amelyet Mr. Salt Mr. Carsingtonért bírságként és megvesztegetésként kifizetett, Philai szigetének egyik kisebb templomát is haza hajóztathatta volna Angliába.

Mostanra tökéletesen tisztában volt vele, Lord Hargate miért küldte Egyiptomba huszonkilenc éves sarját. Véletlenül sem azért, amit őlordsága írt, miszerint, hogy a főkonzul segítségére legyen a nemzet ügyeinek intézésében.

Csakis az lehetett a célja, hogy másra ruházza a felelősséget és a kiadásokat.

Mr. Salt lesöpörte a homokot az előtte levő papírról.

– Úgy vélem, az ember még hálás is lehet – mondta Beechey-nek, a titkárának. – A katonaság ürügyül használhatta volna ezt az esetet, hogy valamennyiünket lemészároljon. Ehelyett csak hallatlanul magas bírságot követelnek, és a szokásosnál kétszer nagyobb kenőpénzt.

Csodával határos módon a sérült katona társai nem tépték darabokra Carsingtont, és hagyták a feletteseikre, hogy aztán olyan törvény kreáljanak, amellyel később megmagyarázhatják az esetet. Pedig az angol útközben is erősen próbára tette a türelmüket. Bár húszan voltak egyre, Carsington háromszor is megpróbált elszökni, számtalan sérülést okozva közben.

A város azonban csendes maradt, és Lord Hargate bajkeverő fia is életben volt, mi több, minden végtagjának tulajdonában, a kairói Citadella föld alatti tömlöcének egyik patkányjárta sötét lyukában.

Bár ez áldásos módon távol tartotta a forrófejű ifjút a bajtól, mégsem lehetett sokáig bizonytalanságban hagyni azon a mocskos helyen.

Hargate gróf nagy hatalommal bír, és könnyen elintézheti, hogy Mr. Saltot a világ egy távoli és elhagyatott, műkincsmentes vidékére száműzzék.

De Carsington kihozni a börtönből… jóságos úristen! A főkonzul ismét végigolvasta a papíron lévő számokat.

– Tényleg mindegyiknek fizetnünk kell? – kérdezte keseregve.

– Attól tartok, igen, uram – felelte a titkár. – A pasa megtudta, hogy Mr. Carsington édesapja nagy hatalmú angol lord.

Mohamed Ali műveletlen és írástudatlan volt ugyan, de nem ostoba. Miután valaki felolvasta neki Machiavelli Fejedelmét, Egyiptom alkirálya azt mondta: Tudnék neki egy-két dolgot tanítani.

A számolás művészete volt az egyik dolog, amelyhez Ali csodálatosan értett – amellett persze, hogy újra és újra győzelemre vezette szedett-vedett gyilkosokból álló hadseregét –, és nevetségesen magas summát számított fel a nagy angol lord fiának szabadon engedéséért.

Ha Mr. Salt kifizeti a pénzt, vészesen apadó tartalékai nem fogják fedezni az ásatások költségeit… és abban a pillanatban, hogy felad egy területet, a francia versenytársak már rá is teszik a kezüket.

Másrészről azonban, ha Mr. Salt nem intézi el a Carsington fiú kiszabadítását, könnyen az Antarktisz brit konzuljaként végezheti.

– Hadd gondolkozzam! – mondta.

A titkár kiment.

Öt perccel később ismét bejött.

– Most meg mi történt? – akarta tudni Mr. Salt. – Talán Mr. Carsington felrobbantotta a Citadellát? Elszökött a pasa kedvenc hitvesével?

– Mrs. Pembroke van itt, uram – jelentette a titkár. – Azt állítja, sürgős az ügy.

– Ó, igen, Archdale özvegy húga. Nem is kétséges, hogy valami eget rengető dologban jött. Talán Archdale felfedezett egy magánhangzót. Alig bírom visszafogni az izgatottságomat.

Bár Mr. Salt elsődleges törekvése arra irányult, hogy minél lenyűgözőbb egyiptomi leletekre tegyen szert, a tudomány sem állt távol tőle, s maga is tett erőfeszítéseket az érthetetlen jelek megfejtésére. Ma azonban nem volt tudományos hangulatban.

A nagyon is rövid szabadságáról a Carsington-fiaskóra kellett visszatérnie. Folytonos anyagi gondjainak nyomasztó homályába süllyedve nem tudott Mrs. Pembroke-ra egy tudós pártatlanságával nézni.

A tetőtől talpig feketébe öltözött asszony – aki még mindig elhunyt idős férjét gyászolja immáron több mint öt éve! – látványa sem javított a főkonzul kedélyén. A sötét figura mindig a királysírok falán látott kísérteties árnyakat juttatta Mr. Salt eszébe.

Másrészről viszont Mr. Pembroke mindent fiatal feleségére hagyott, és ez a minden egy pompás birtokot és még pompásabb vagyont foglalt magába.

Ha Mr. Salt képes megfelelő izgatott érdeklődést mutatni bármely, a fivér által megfejteni vélt kacskaringó iránt, talán az özvegy kedvet kap, hogy vagyona egy részét az ásatásokba fektesse.

Miközben az asszony belépett, Mr. Salt mosolyba rendezte arcának ráncait, és előrelépett, hogy üdvözölje a látogatót.

– Drága hölgyem, milyen kedves öntől, hogy benézett! – lelkendezett. – Micsoda megtiszteltetés! Megkínálhatom egy kis frissítővel?

– Nem, köszönöm. – Daphne hátrahajtotta az özvegyi fátylat, felfedve sápadt, szív alakú arcát. Természetellenesen zöld szeme alatt sötét karikák ültek. – Nincs időm az udvariaskodásra. A segítségére van szükségem. A fivéremet elrabolták.

Akmed nem halt meg. Csúnyán összeverték azonban, és amikor végre elérte Esbekiyát, összeesett.

Régen lement már a nap előző este, amire összeszedte annyira az erejét, hogy beszélni tudjon, és akkor is alig lehetett érteni, amit mondott. Mire Daphnénak sikerült kihámoznia a lényeget, már túl késő volt ahhoz, hogy valamit tegyen. Éjszaka Kairó utcáin leginkább csak a rendőrség járt, meg az általuk üldözött gonosztevők.

Különben is, ha bármi gond volt, az európaiaknak a konzulátusukhoz kellett fordulniuk, nem a helyi hatósághoz. Mivel Mr. Salt és a titkára az előző nap távol volt, Daphnénak ki kellett várnia a hosszú éjszakát.

Most, testben és lélekben egyaránt kimerülve a hisztéria határán járt. De nem omolhatott össze. A férfiak a legjobb esetben is csak igyekeznek megnyugtatni az érzelmi kitörésekbe esett nőket, neki pedig az kell, hogy meghallgassák. Ha azt akarja, hogy a férfiak tegyenek valamit, előbb el kell érnie, hogy komolyan vegyék.

A bevezető remegő kijelentés után hagyta, hogy Mr. Salt a kertre néző árnyas galériába vezesse. Miután megitta a sűrű, erős kávét, amelyet egy szolgáló hozott, az ereje is visszatért.

Szépen sorban beszámolt az eseményekről.

A fivére, a szolgák és a legénység előző nap kora délelőtt tértek vissza Gízából. Nem sokkal azután, hogy Miles Kairó óvárosában leszállt az átkelőhajóról, néhány férfi, aki rendőrnek adta ki magát, elvitte. Amikor Akmed megpróbálta követni őket – hogy kiderítse, hová viszik az urát, és miért –, őt is elkapták. A „rendőrök” elhagyatott helyre rángatták a szolgát, félig agyonverték, aztán otthagyták.

– Nem értettem, miért verték meg Akmedet, utána miért hagyták a sorsára – mondta Daphne. – Akmed szerint azok a férfiak nem rendőrök voltak, és a logika azt súgja, hogy igaza van. Ha valóban a törvény emberei lettek volna, miért nem vitték őt is az őrszobára Milesszal együtt? Mi több, számomra elképzelhetetlen, hogy a fivérem bármilyen bűntettet elkövetett volna. Nem létezik olyan intelligens ember, akinek egyáltalán eszébe jutna tengelyt akasztani a helyi hatóságokkal. Mindenki tisztában van vele, hogy a diplomáciai egyezmények nem sokat jelentenek errefelé.

– Biztos vagyok benne, hogy kiderül, csak valami ostoba félreértésről van szó – jelentette ki Mr. Salt. – A helyi rendőrök egyike-másika néha túl gyorsan kap a fegyveréhez. A becsületük is hagy kívánnivalót maga után. Ezzel együtt úgy vélem, nincs ok az aggodalomra. Ha Mr. Archdale-t börtönbe vetették, biztos lehet benne, hogy még a nap vége előtt tájékoztatni fognak róla.

– Nem hiszem, hogy börtönben van. – Daphne hangja egy oktávval feljebb csúszott. – Szerintem elrabolták.

– Ugyan, ugyan, biztos vagyok benne, hogy semmi ilyesmi nem történt. Csak valami kenőpénzre vágyó hivatalnok magánakciója lehet. Gyakran előfordulnak hasonló esetek – tette hozzá a főkonzul keserűen. – Úgy tűnik, azt képzelik, felvet minket a pénz.

– Ha csak pénzt akarnának, miért nem küldték Akmedet egyenesen hozzám a követeléseikkel? – kérdezte Daphne. – Miért verték eszméletlenre? Ebben nincs semmi logika. – Türelmetlenül legyintett, ezzel száműzve az oda nem tartozó gondolatokat a beszélgetésből. – Szerintem azért verték meg a szolgát, nehogy azonnal jelenteni tudja az esetet. És amíg ön azon fáradozik, hogy semmitmondó kijelentésekkel megpróbál megnyugtatni, a bátyám elrablóinak nyomai még jobban kihűlnek.

– Az elrablók nyomai? – ütközött meg Mr. Salt. – Remélem, nem gondolja komolyan, hogy Mr. Archdale valamiféle összeesküvés áldozata. Ki kockáztatná meg a kínzást és lefejezést azzal, hogy elrabol egy ártalmatlan tudóst?

– Ha ön, aki hat éve főkonzul Egyiptomban, nem tud megfelelő okot találni, fölösleges egy olyan nőt kérdeznie, aki alig három hónapja tartózkodik itt. Ez legalább olyan logikátlan, mint a gonosztevők indokain vitatkozni. Több értelme lenne megkeresni a felelős személyt, és őt kivallatni az okairól, nem gondolja? És szerintem ezt mielőbb meg kellene tenni.

– Drága hölgyem, könyörgöm, jusson eszébe, hogy nem Angliában vagyunk. Itt nincsenek Bow Street-i nyomozók, akik kezükbe veszik az ügyet. A helyi rendőrség nem helyettesítheti őket, mivel a legtöbbjük kegyelmet kapott tolvajok közül kerül ki. Nem hanyagolhatom el a többi feladatomat, hogy egy eltűnt személy után kutassak, és a titkáromat sem nélkülözhetem. Jelenleg egyetlen emberem sincs Kairó százmérföldes körzetében. Az a helyzet, hogy sajnálatos módon kevesen és alulfizetettek vagyunk arra a munkára, amelyet elvárnak tőlünk. Mindannyiunknak rengeteg feladata van, jóformán arra sincs időnk, hogy a gondolatainkat összeszedjük. Mindannyiunknak – tette hozzá rövid töprengés után –, kivéve egyet.

Két órával később

Bár Daphnét tetőtől talpig ruha fedte, és arcát is fátyol takarta, megfeledkezett róla, hogy öltözete árulkodik európai és női mivoltáról. Amíg be nem lépett a Citadellába, és nem látta, hogy a férfiak rámerednek, majd fejüket elfordítva pusmogni kezdenek, eszébe sem jutott, hogy alkalmatlan lenne a jelenléte.

Azzal nyugtatta magát, hogy (a) a nők jelenléte túl sok helyen számít alkalmatlannak, (b) ezeknek a férfiaknak a véleménye mit sem jelent. Ráadásul az egyik helyi sejk személyében hivatalos kísérete is van a szobalánya, Leena és a főkonzul titkára, Mr. Beechey mellett. A börtönőr ment előre az erősen kopott lépcsőn, és ők követték. Ahogy lefelé lépdeltek, úgy lett egyre sötétebb, a levegő pedig elviselhetetlenül büdös és fullasztó.

Mire leértek, Daphne rosszul volt a bűztől, és azt kívánta, bárcsak ne ragaszkodott volna ahhoz, hogy személyesen jöjjön. Ráhagyhatta volna Mr. Beechey-re az ügy intézését. Nem kellene itt lennie.

De nem tudott tisztán gondolkodni. Túlságosan lefoglalta a tudat, hogy múlik az idő, és Miles minden egyes eltelt perccel egyre nagyobb veszélybe kerül.

Segítségre volt szüksége, és az egyetlen elérhető ember, aki segíthet, olyan mélyen ült a tömlöcben, hogy celláját áradás esetén nyilván el is öntötte a víz. Vajon ez is a kínzási módszerek közé tartozik? Otthagyni az embert a falhoz láncolva, és figyelni, hogyan emelkedik a víz, míg a szerencsétlen meg nem fullad? Vajon Miles is ilyen helyen raboskodik?

Daphne egy pillanatra akaratlanul is megborzongott, de aztán erős akarattal száműzte a rémisztő képet az elméjéből, és kihúzta magát.

Mellette Leena a gonosz erők elleni varázsigét mormolt.

A férfiak maguk előtt lengették a furcsa fáklyákat, amelyek sötét lámpásként szolgáltak, alig-alig oszlatva el a sűrű homályt. A súlyos, fullasztó levegőt azonban nem tudták eloszlatni.

– Örvendj, inglézi – szólalt meg az őr. – Nézd csak, ki van itt! Nem is egy, de két nő jött hozzád látogatóba.

Lánccsörgés hallatszott. Egy sötét alak felemelkedett. Egy nagyon magas sötét alak. Daphne nem tudta kivenni a vonásait a félhomályban. Kísérőktől körülvéve semmi oka nem volt a pánikra. Szíve ennek ellenére hevesebb ütemre váltott, bőre bizseregni kezdett, és minden idegszála megfeszült.

– Mr. Beechey – szólította meg a titkárt, s hangja közel sem volt olyan magabiztos, mint szerette volna –, biztos benne, hogy ez az a férfi, aki kell nekem?

– Ez attól függ, hölgyem, mire kellek önnek – felelte nevetve egy lehetetlenül mély hang, amely nem lehetett Mr. Beechey-é.

Második fejezet

Rupert sokkal jobban örült az angol hangnak – egy angol nő hangjának –, mint gondolta volna.

Szerfelett unatkozott. A női hang azonban nyomban visszahozta jó kedvét.

Nyomban tudta, a két nő közül melyik beszélt. Szeme régóta hozzászokott már a sötétséghez. Bár mindkét látogató arcát fátyol fedte, a magasabbik európai ruhát viselt. Rupert azt is tudta, hogy a nő nem csupán európai, hanem hölgy is. Elárulta tiszta, dallamos, bár kissé remegő hangjának kifinomult akcentusa.

Azt azonban nem tudta megállapítani, hogy a hölgy öreg vagy fiatal, csinos vagy sem. Azt is tudta, hogy az ember sohasem lehet biztos egy nő alakjában, amíg meztelenül nem látta. De hogy a dolgok jó oldalát nézze, a nőnek minden bizonnyal megvan az összes testrésze, s mivel gyalog tette meg azt a sok száz lépcsőt ide le, nyilván nem lehet elaggott vénség.

– Mrs. Pembroke, engedje meg, hogy bemutassam Mr. Rupert Carsingtont – szólalt meg Beechey. – Mr. Carsington, Mrs. Pembroke nagylelkűen beleegyezett, hogy kifizeti a szabadon engedéséért követelt pénzt.

– Valóban, hölgyem? Ez átkozottul könyörületes öntől!

– Szó sincs róla – közölte a hölgy mereven. – Megveszem önt.

– Igazán? Hallottam, hogy a törökök nagyon kemények, de azt sosem gondoltam volna, hogy eladnak rabszolgának. Nos, az ember mindig tanul valami ú…

– A szolgálatait veszem meg – vágott közbe a dallamos hang jegesen.

– Ah, tévedtem. És pontosan mely szolgálatra gondol?

Hallotta, hogy a nő élesen felszisszen.

– Egy megbízatásról van szó, uram – szólalt meg Mr. Beechey, mielőtt a nő visszavághatott volna. – Mr. Salt felmentette önt az állandó konzulátusi kötelezettségei alól, hogy segíthessen Mrs. Pembroke-nak megkeresni a fivérét.

– Ha nem kíván mást, csak egy fivért, szívesen átadok egyet a sajátjaim közül – mondta Rupert. – Nekem négy is van. Egytől egyig mind szent, kérdezzen meg akárkit.

Ő bezzeg nem volt szent, és véletlenül sem nézte soha senki annak.

– Bizonyos benne, hogy ő az egyetlen rendelkezésre álló ember? – fordult a hölgy Mr. Beechey-hez.

– Egyébként hogyan sikerült elvesztenie a fivérét? – érdeklődött Rupert. – Tapasztalataim szerint ez gyakorlatilag lehetetlen. Akárhová is megyek, mindenütt ott vannak. Kivéve ezt a helyet. Ezért is kaptam az alkalmon, amikor apám felajánlotta, hogy ide jöhetek. Be kell ismernem, nagy megkönnyebbülés volt. Amikor a dolgozószobájába hivatott, azt hittem, én is olyan nehéz választás elé kerülök, mint Alister három évvel ezelőtt: nősülj meg vagy a halálnál is rosszabb sors vár rád… vagy valami ilyesmi. De nem ilyesmiről volt szó. Azt mondta: Miért nem mész Egyiptomba? Légy jó fiú, és keress Tryphena kuzinodnak még olyan képírásos köveket. Köveket és… mit is akart még? Azokat a barna, tekercses hogyishívják. Papír rizsből vagy ilyesmi.

– Papirusz – hallotta a dallamos hangot, a hangzás után ítélve a nő a fogai közt szűrte a szót. – A papirusz latin szó, amely az ősi görögből származik. Ez a papír nem rizsből készül, uram, hanem egy errefelé honos sásfajtából. Továbbá azok a tekercsek, amelyekre utalt, nem hogyishívjákok, hanem értékes ősi dokumentumok. – Elhallgatott, aztán enyhébb, kissé zavart hangon folytatta: – Tryphenát mondott? Csak nem Tryphena Saundersre célzott?

– Igen, a kuzinom… akinek azok a tréfás képek a vesszőparipája.

– Hieroglifák – mondta a hölgy. – A megfejtésük pedig… Mindegy, ne is törődjön vele. Biztos vagyok benne, hogy felesleges energiapocsékolás lenne a hieroglifák fontosságának magyarázatával próbálkozni önnél.

Azzal sarkon fordult, és nagy selyemsuhogás közepette kifelé indult.

– Asszonyom – sietett utána Beechey –, elnézését kell kérnem, amiért erre a kellemetlen helyre hoztam. Természetes, hogy el van keseredve, mégis arra kell kérnem, hogy szedje…

– Az a férfi idióta – jelentette ki a nő halk, de hallható hangon.

– Igen, asszonyom, de ő az egyetlen, akit nélkülözni tudunk.

– Lehet, hogy ostoba vagyok – szólalt meg Rupert –, de ellenállhatatlanul vonzó.

– Jó ég, még öntelt is – morogta a nő.

– S mivel nagydarab, ostoba ökör vagyok – folytatta a férfi –, csodálatosan könnyű irányítani.

A nő megállt, és Beechey-hez fordult.

– Biztos benne, hogy nincs senki más?

– Nincs, innentől Philaiig senki.

Jó messze lehet ide az a Philai, gondolta Rupert, különben a hölgy nem Kairó börtöneiben keresne segítséget.

– Erős is vagyok, mint a bivaly – mondta bátorítón. – Fél kézzel fel tudom önt emelni, és a másikkal a szobalányát.

– Igazán derűs ember, asszonyom – buzgólkodott Beechey, de hangján érződött a kétségbeesés. – Meg kell adni. Hát nem figyelemre méltó, hogy ezen az undorító helyen is képes volt megőrizni a jókedvét?

Rupert szolgálatkészen fütyörészni kezdett.

– Nyilvánvaló, hogy csak ennyi telik tőle – vélte a nő.

– Ilyen körülmények között a bátorság nagy kincs – érvelt Beechey. – A törökök tisztelik érte.

A hölgy motyogott valamit az orra alatt, aztán a hatalmas turbános törökhöz fordult, aki ide vezette őket, és aki nyilván valami fontos személy lehetett, és mondott neki valamit azon a lehetetlen keleti nyelven. A nagy turbános fickó cöcögött egy sort. A nő tovább beszélt. A török nem tűnt boldognak. És ez így ment tovább.

– Mit mond a hölgy? – kíváncsiskodott Rupert.

Beechey azt állította, hogy túl gyorsan beszélnek, ezért nem tudja követni a társalgást.

A szolgáló közelebb húzódott Ruperthez.

– Az úrnőm alkuszik magára. Sajnálom, hogy ennyire lassú az észjárása. Amikor idejöttünk, még hajlandó lett volna majdnem a teljes összeget kifizetni, de most azt mondja, hogy maga nem ér meg annyit.

– Igazán? Mennyit kértek értem?

– Az összes vesztegetési pénzzel együtt háromszáz erszényt – felelte a szolgáló. – Egy fehér rabszolgalány, a rabszolgák legdrágábbika is csak kétszáz erszény.

– Gondolom, azt nem tudja, hogy a háromszáz erszény mennyi fontban, shillingben és pennyben kifejezve.

– Több mint kétezer angol font.

Rupert halkan füttyentett.

– Meglehetősen borsos árnak tűnik.

– Az úrnőm is ezt mondja a sejknek. Azt bizonygatja, hogy maga milyen keveset ér bárkinek is. A karóra tűzött feje jó mulatság lenne a kairóiaknak, de más értéket nem lát magában. Azt magyarázza, hogy Angliában a lordok ugyanolyan gyakoriak, mint Egyiptomban a sejkek, és hogy csak a lord legidősebb fia értékes, és maga az egyik fiatalabb. Azt mondja, az apja azért küldte el magát otthonról, mert félkegyelmű.

– Bámulatos! – nevetett Rupert. – Ezt mind tudja rólam, pedig csak most találkoztunk, és ráadásul sötét is van. Lenyűgözően okos asszony az úrnője.

A turbános férfi izgatott szónoklatba kezdett. A nő vállat vont, és indulni készült.

Az ár nevetségesen magas volt. Nincs az a normális ember, aki hajlandó lett volna ennyit fizetni, beleértve Lord Hargate-et is. Rupert ennek ellenére csalódottan vette tudomásul, hogy a nő elmegy.

Biztos érdekes lenne a fivérét felkutatni. Érdekesebb, mint a homokot túrni törött kődarabok után, és sokkal élvezetesebb, mint papiruszokat kifejteni az ősi holttestek karmaiból. Igen, ismerte a szót. Legalább ezerszer hallotta Tryphenától. Csak azért mondta helytelenül, hogy lássa Mrs. Pembroke reakcióját… ami igazán szórakoztató volt.

Most már talán sohasem fogja megtudni, milyen is a nő.

A szolgáló is otthagyta, és követte úrnőjét. Mr. Beechey égnek emelte a karját, majd utánuk indult.

Rupert addig nézett a magasabbik női alak után, amíg bele nem veszett a homályba.

Aztán a turbános férfi mondott valamit.

Mrs. Pembroke alakja ismét kivált a sötétségből, és Rupert szíve alig észrevehetően ugyan, de mégis hevesebben dobbant meg.

Daphne nem várta meg, míg Mr. Carsingtont szabadon engedik. Miután kialkudta az árat, magára hagyta Mr. Beechey-t, hogy a részletekkel foglalkozzon, és szétossza a megvesztegetési pénzt, a baksist, amely megolajozta a Török Birodalom legtöbb üzleti ügyét.

Alig várta, hogy minél messzebb kerüljön a Citadellától. A bőre viszketett. Szidta magát, amiért oly sok időt elvesztegetett a sejkkel való alkudozással. De a felfedezés, hogy micsoda tökfej a férfi, akire reményeit építette, aztán meg egy olyan hivatalnok erőszakoskodása, aki valószínűleg a nevét se nagyon tudja leírni…

Kis híján megőrjítette.

A fivére bajban van – eltűnt, megsérült, talán meg is halt –, és az összes férfi, akivel eddig találkozott, félvállról vette, kigúnyolta, vagy akadályozni próbálta. Daphne szeretett volna sírva fakadni elkeseredésében.

De mindenekelőtt innen szeretett volna minél távolabb kerülni… el a Citadellától, el attól a büdös veremtől és az érzéketlen férfiaktól.

Amikor végre kilépett az erődítmény egyik ajtaján a napfénybe, mohó kortyokban itta a késő délelőtti forró levegőt.

– Tudja, miért dugták olyan mélyre és láncokba verve azt a férfit, úrnőm? – kérdezte Leena, amikor beérte Daphnét.

– Nyilvánvaló – felelte az asszony. – Mr. Salt elárulta, hogy Mr. Carsington volt az a férfi, aki tegnap megtámadta a török katonát. A férfi egy ostoba, verekedős haramia.

Sietős léptekkel haladt a Citadella kapuja felé, amely mögött a szamarak és hajtóik várakoztak.

– Nagyon remélem, hogy a többi fiú tényleg szent, ahogy ez az alak állította – folytatta füstölögve. – Az talán kárpótolja Lord és Lady Hargate-et a szerencsétlenségért, amiért… – Elhallgatott, ahogy tudatosult benne saját szavainak értelme. – Istenem, mit tettem?

Daphne megtorpant, és Leena beleütközött.

– Üzennünk kell Mr. Saltnak, hogy nem tartunk igényt Mr. Carsington szolgálataira – mondta Daphne, miután kiszabadították összegabalyodott fátylaikat.

– De megvette őt, úrnőm.

– Nem tudtam tisztán gondolkodni. A hely bűzlött, és a patkányok is túl merészek voltak. Közben az a műveletlen sejk megpróbált megfélemlíteni… és Mr. Carsington is szörnyen bosszantó volt a rizsből készült papírjával meg a hogyishívjákjaival. Ha nem lettem volna olyan szorult helyzetben, rögtön felismerem, hogy nála alkalmatlanabb embert nem is találhatnék a keresésre. Gonosztevőkkel van dolgunk, ebben biztos vagyok. A feladat hűvös, józan észt kíván. Egy második Belzonira van szükségem, egy olyan emberre, aki tudja, mikor folyamodjon a meggyőzés eszközéhez, vagy akár fortélyhoz, és mikor lépjen fel erővel.

– Amikor először idejöttünk, és Mr. Beechey elvitte magát a sejkhez, hallottam, mit beszélnek az őrök – mondta Leena. – Azt mondták, nincs olyan őrszoba, amelyben tarthatnák az angolt, aki gyors, ravasz és nem ismer félelmet. Ezért verték vasra, és zárták Kairó legmélyebb tömlöcébe.

– Bárki, aki egyáltalán nem ismer félelmet, vagy őrült, vagy ostoba – jelentette ki Daphne.

– Magának akár hat embernek is elegendő esze van – mutatott Leena a fejére. – Nem okos, hanem izmos és bátor férfira van szüksége.

Daphne nem tudta, Mr. Carsington izmos-e vagy sem. Csak egy magas, sötét alakot látott a félhomályban. Ám semmi homályos nem volt a férfi jelenlétében, amelynek nagyon is tudatában volt végig, amíg a sejkkel alkudozott. Hallotta a mély hangot a háttérben… a nevetéssel fűszerezett morajlást, amikor pedig semmi oka nem volt a nevetésre. Hallotta a patkányok motozását. Érezte a verem bűzét, és tudta, milyenek a férfi foglyul ejtői.

Miközben a sejkkel vitatkozott, gondolatai minduntalan visszatértek a fogolyhoz. Huszonnégy órát töltött el azon a helyen, a sötétben képletesen és szó szerint is. Fogalma sem lehetett róla, mi lesz vele; nem tudhatta, megkorbácsolják, megkínozzák vagy megcsonkítják-e, s hogy a barátai rátalálnak-e valaha, vagy ott fog meghalni egyedül.

Lehetséges, hogy Miles ugyanilyen helyzetben van.

Jeges érzés kúszott a gyomrába.

– Koszosnak érzem magam – jelentette ki. – Meg kell fürödnöm. Rengeteg időnk van. Egy örökkévalóságig fog tartani, mire Mr. Beechey és a sejk végeznek azzal a sok bürokratikus rituáléval.

A fürdő olyan bűnös luxus volt, amelyet Daphne már az itt-tartózkodás kezdetén felfedezett. A női fürdő mozaiklapokkal kirakott falai kizárták a külvilágot minden gondjával-bajával együtt. Az embernek itt nem volt más dolga, mint hagyni, hogy kényeztessék, és hallgatni a többi asszony pletykálását és nevetgélését.

A fürdő varázsa még ma is hatott rá. Amikor végzett, tisztább volt a feje, és a lelke is nyugodtabb. Tökéletesen képes rá, hogy Miles felkutatására megfelelő módszert dolgozzon ki, mondta magának, miközben felszállt a szamárra. Csak arra kell neki egy férfi, hogy megtegye, amit ő nem tud. Márpedig ebben az esetben, minél nagyobb az illető, annál jobb, ahogy Leena is mondta… és Mr. Carsington legalább egy fejjel magasabb volt az itteni férfiaknál. Erősnek is kell lennie, ha túlélte az összecsapást Mohamed Ali brutális katonáival. Mr. Carsingtonnál nem hibádzott más, csak az ész… az pedig van neki, Daphnénak.

A hajtókra hagyva, hogy a szamarakat vezessék és az utat megtisztítsák előttük Daphne és Leena a szokásos gyors ütemben tették meg a hazafelé vezető utat Esbekiyába, kitérve a tevék, lovak, árusok és koldusok elől.

A ház kapujánál leszálltak a szamarakról. Daphne Leenára hagyva, hogy kifizesse a hajtókat, belépett az udvart övező árnyas átjáróba. A lépcső közelében járt, amikor egy magas alak vált ki az árnyékból.

– Húsz font? – kérdezte a mély, eltéveszthetetlen hang.

Daphne megállt. A szíve is egy pillanatra, hogy aztán összevissza kalapálva induljon újra.

A hely jó árnyékos volt, de közel sem olyan sötét, mint a Citadella föld alatti tömlöce.

Most nem okozott gondot – még az özvegyi fátylon át sem –, hogy jól lássa a férfit. Magas volt és széles vállú, ahogy azt már a börtönben is ki tudta venni. Amit azonban ott nem láthatott, az a férfi döbbenetes jóképű arca.

A sötét, nevető szem fölött fekete szemöldök ívelt. Pimasz orra hosszú volt, túlságosan is érzéki szája szögletében nevetés bujkált.

Hullámokban tört rá a forróság Daphnéra, elmosva a kemény munkával kivívott hűvösséget és magabiztosságot, és egy pillanatra az öntudatlanság mocsarába taszítva őt, mintha most is az az esetlen iskolás lány lenne, aki valaha volt.

De sohasem volt olyan szemérmes, mint lennie kellett volna, ahogy ezt Virgil gyakran hangsúlyozta is. Most sem volt annyira szemérmes, hogy ne terjedt volna ki a figyelme a többi részletre is: a páratlan eleganciával készült kabátra, mellényre és nadrágra, a kikeményített ingre és nyakkendőre. Elég volt egyetlen röpke pillantás, hogy az agyába égjen a szikár, erőt sugárzó test képe, amely erőt a szorosan ráfeszülő ruha csak még jobban kiemelt.

Daphne szája kiszáradt, agya kikapcsolt, s egy pillanatra minden értelmét vesztette. De csak egy pillanatra. Az agya bekapcsolt, s hamarosan a hangjára talált.

– Jó napot, Mr. Carsington – üdvözölte a férfit.

– Húsz font – ismételte az. – Három erszény. Ennyire alkudta le az áramat azzal a hogyishívják sejkkel. A fürdőben megtudtam, hogy jelenleg egy eunuch kerül ennyibe.

– Igen, a legdrágább eunuchok ennyibe kerülnek – bólintott Daphne, majd gyorsan hozzátette: – Nem számítottam rá, hogy ilyen gyorsan viszontlátom. Még fürödni is volt ideje. Csodálatos! – Az asszony lelki szemei előtt megjelent a férfi, amint mindössze egy mahzamt, azaz török törülközőt visel a dereka körül.

Hagyd abba! – szólt rá magára. Nem kellett volna vízipipáznia a fürdőben, még udvariasságból sem. Rossz szájízt hagyott maga után, és szédült is tőle. Nem kellett volna meghallgatnia az asszonyok léha fecsegését, amely mindenféle illetlen ötletet adott amúgy is ködös agyának.

Rendszerint tudomást sem vett a férfiakról, legfeljebb az útjába kerülő akadályoknak tartotta őket, s tapasztalatai szerint pont erre is születtek a világra.

Ellépett a férfi mellett, és nekivágott a lépcsőnek, közben sebesen peregtek szájából a szavak.

– Igazán bámulatos, nem, Leena? A törököknél még a legjelentéktelenebb tárgyalás is hosszú órákig szokott tartani. Azt hittem, reményünk sincs arra, hogy holnapnál előbb induljunk.

– Biztos vagyok benne, hogy a sejk szerette volna a maga módján elhúzni a tárgyalásokat – mondta Mr. Carsington –, de ön teljesen kimerítette.

– A börtön egyszerűen undorító volt – közölte Leena társalgási hangnemben, miközben követte úrnőjét fel a lépcsőn. – Elmentünk a fürdőbe. Vízipipáztunk, beszélgettünk a többi nővel, hallottunk néhány durva viccet, és most mind a ketten émelygünk és kóválygunk.

– Vízipipázás? – húzta fel a szemöldökét Rupert. – Durva viccek? Remek. Tudtam, hogy ez sokkal érdekesebb lesz, mint köveket gyűjteni.

Rupert nézte, ahogy Mrs. Pembroke dühös selyemsuhogás közepette folytatja útját a lépcsőn felfelé és be az ajtón. A nő ugyanezzel az elbűvölő lendülettel hagyta ott a sejket is.

Mivel Rupert szórakoztatónak találta, elragadtatva vette tudomásul – nem sokkal az asszony távozása után –, hogy Mrs. Pembroke nem Tryphena nemzedékéhez tartozik… más szóval nem olyan öreg, hogy az anyja lehetne.

Beechey elmondta neki, hogy Miles Archdale, az eltűnt fivér régésztudós és a harmincas évei elején jár, míg özvegy húga néhány évvel fiatalabb nála.

Rupert azt is megtudta, hogy a járvány, amely miatt hetekre Alexandriában ragadt, Kairót is sújtotta. A karantént csak nemrég oldották fel, különben Mr. Archdale és a húga már régen Thébában lennének. A titkár szerint Archdale égett a vágytól, hogy Felső-Egyiptom templomaiban és sírboltjaiban is kipróbálhassa a nyelvvel kapcsolatos elméleteit.

Beechey annak a véleményének is hangot adott, hogy a fivér előbb vagy utóbb előkerül, valószínűleg egy kiadós mulatozás után. Ezt persze az ember nem mondhatja el a húgának, de a főkonzul meg van győződve róla, hogy az Akmed nevű szolga hazudott.

Kairó a legkülönfélébb ízlést is kiszolgáló szórakozási lehetőségeket nyújtott az itt élőknek, és a férfiak gyakran „tűntek el” akár napokra valamelyik bordélyban vagy ópiumbarlangban. Archdale nagy eséllyel még mindig egy ilyen helyen vigadozik. Kétségtelen, hogy a szolgája túl sok hasist szívott, aztán felbosszantott valakit, aki megtorlásul alaposan elpáholta.

Rupertnek azonban semmiképp sem szabad felvilágosítania Mrs. Pembroke-ot. Az a dolga, hogy az asszony kedvében járjon.

– Érdeklődjön az őrszobákon, meg ilyesmi – tanácsolta Beechey. – Azt javaslom, hogy négyszemközt kérdezze ki a szolgát. Ha sikerül megtalálnia Archdale-t, vagy ő maga felbukkan, ami sokkal valószínűbb, tartsa magát ahhoz a magyarázathoz, amit ő ad az eltűnésére. Nem győzöm eléggé hangsúlyozni annak fontosságát, hogy szívélyes kapcsolatban maradjunk velük. A helyzetüknél fogva nagyban hozzájárulhatnak az itteni törekvéseinkhez mind tudományos, mind anyagi értelemben. Mr. Salt számít rá, hogy ön a legnagyobb diszkrécióval és tapintattal fogja kezelni ezt a kényes ügyet.

Rupert bölcsen bólogatott, de magában azon tűnődött, Archdale szolgájához hasonlóan nem szívott-e Beechey is túl sok hasist az utóbbi időben.

Bárki, akinek egy csepp józan esze is van, tisztában lehet vele, hogy Rupert Carsington a legkevésbé sem alkalmas olyan kényes ügyek intézésére, amelyeket a legnagyobb diszkrécióval és tapintattal kell kezelni. Persze Rupert mondhatott volna nemet, és normális esetben meg is tette volna. De tetszett neki, ahogy Mrs. Pembroke megrántotta a szoknyáját, amikor ideges volt, és azt is látni akarta, hogyan fest valójában a hölgy. Így aztán most az egyszer befogta a száját, és megpróbált diszkrét és tapintatos embernek látszani.

De tudta, ez nem olyan szerep, amelyet hosszú ideig meg tud játszani.

Követte a szolgálót fel a lépcsőn, be a házba, át a zegzugos folyosókon és szobákon, amelyek mindegyike egy lépcsővel lejjebb vagy feljebb volt, mint az előző, míg végül egy magasabban fekvő szobába jutottak.

A szoba egyik végében volt egy kiemelkedő rész, a padlót perzsaszőnyeg borította. Három oldalon alacsony, kárpitozott pad futott körbe. A kiemelkedő rész közepét széles, alacsony asztal foglalta el, amelyen halomban álltak a könyvek, papírok. Az egyik falon egy keskeny polc tele volt apró fafigurákkal.

Az özvegy az asztalra nézett, aztán térdre rogyott, és kezdte átforgatni a papírokat.

– Úrnőm? – csodálkozott Leena.

– Nem így hagytam itt.

– Honnan tudja? – érdeklődött Rupert.

– Az új papirusszal foglalkoztam – felelte az asszony. – Mindig egy bizonyos módon rendezem el a dolgaimat munka közben. A papirusz a bal oldalon, hogy bármikor ránézhessek. A másolat középen, a táblázat a jelekkel pedig alul. A rosette-i kő felirata itt szokott lenni, a kopt lexikon meg mellette. A nyelvtanjegyzeteimet ide szoktam tenni. Megvan a dolgok rendje. Muszáj rendnek lennie. Az ember vagy módszeresen dolgozik, vagy esélye sincs. – A nő hangja egyre feljebb kúszott. – A papirusz és a másolat eltűnt! Az a sok munka… a napok, amelyeket azzal töltöttem, hogy kibontsam… és az a megfeszített figyelem, hogy pontos másolatot készítsek… – Bizonytalanul felállt. – Hol vannak a szolgák? És Akmed? Jól van?

– Nézze meg a szolgákat! – utasította Rupert Leenát, aztán Mrs. Pembroke-hoz fordult. – Nyugodjon meg! Számoljon tízig!

Az asszony ránézett… vagy legalábbis úgy tűnt, hogy felé fordítja a fejét.

– Sohasem veszi le azt a holmit? – kérdezte a férfi türelmetlenül. – Figyelemre méltó ember lehetett a néhai, ha még mindig gyászolja. Olyan meleg lehet alatta, mint a pokolban – fogta be egyetlen intéssel a fátylat és a fekete selymet. – Nem csoda, hogy összezavarodott.

A nő egy pillanatig még arrafelé nézett, ahol Rupert állt, aztán hirtelen mozdulattal hátradobta a fátylat az arcából.

Rupert úgy érezte, mintha valaki jól főbe kólintotta volna egy súlyos doronggal.

– Nos – mondta, amikor ismét lélegzethez jutott. – Nos – ismételte, és arra gondolt, talán fokozatosabban kellett volna intézni a dolgot.

A sötétvörös hajjal keretezett szív alakú, magas pofacsontú arcból egy csodálatos, de erősen karikás szempár nézett rá. Egyáltalán nem volt szép. A szép az olyan szokványos fogalom. Gyönyörű sem volt, legalábbis nem angol mércével mérve. Mindent egybevetve volt benne valami nem hétköznapi szépség.

Tryphenának számos, Egyiptommal foglalkozó könyve volt, köztük az összes, eddig kiadott francia Description de l’Egypte{1}. Rupert látta ezt az arcot egy színes, sír vagy templomi illusztrációként. Tisztán emlékezett a vörös hajú asszonyra, aki a nyaka körül viselt galléron kívül teljesen meztelen volt, és karját az ég felé nyújtotta.

Jó lenne, ha a nő is meztelen volna! Rupert tapasztalt szeme azonnal látta, hogy a halandó hölgy alakja is olyan rendkívüli lehet, mint az arca.

Az asszony inkább egy szeszélyes istennőhöz hasonló heves mozdulattal rántotta le és dobta félre a komor fejdíszt.

Leena sietett be.

– Eltűntek! – kiáltotta. – Mindenki eltűnt!

– Igazán? – kérdezte Rupert. – Ez érdekes.

Az özvegyhez fordult. Az asszony arca krétafehér volt. Az ördögbe is, csak nem akar elájulni? Az egyetlen női szokás, amelytől még a sírásnál is jobban tartott és jobban gyűlölt, az ájulás volt.

– Mindannyian úgy véltük, hogy a fivére valamelyik bordélyban múlatja az időt – közölte –, de a fejlemények kapcsán hajlamos vagyok azt hinni, hogy talán mégsem.

Halvány pír jelent meg a túl sápadt arcon, és a zöld szem lángot vetett.

– Bordélyban?

– Olyan rossz hírű házban – magyarázta készségesen a férfi. – Ahol a férfiak nőt vehetnek maguknak, hogy aztán azt csinálják vele, amire a legtöbb nem hajlandó, csak miután az ember feleségül vette, s gyakran még akkor sem.

– Tudom, mi az a bordély – sziszegte az asszony.

– Úgy tűnik, a párizsi bordélyok elbújhatnak a kairóiak mellett – folytatta Rupert zavartalanul. – Nem mintha teljesen biztos lehetnék benne. Igazság szerint Párizsról csak meglehetősen ködös emlékeim vannak.

Az özvegy szeme résnyire szűkült.

– Annak, hogy mire emlékszik Párizsról és mire nem, nincs jelentősége a mostani események szempontjából – közölte.

– Csak arra akartam rámutatni, milyen nagy kísértésnek van kitéve a férfiember. Csak egy szent, olyan, mint a fivéreim, tudna ellenállni neki. Így, mivel nem tudhattam, mennyire szent az ön bátyja, természetes, hogy…

– Ön és a munkatársai azt feltételezték, hogy Miles prostituáltakkal és táncosnőkkel szórakozik valahol.

– És a hasisnak, ópiumnak és miegymásnak köszönhetően elvesztette az időérzékét – fűzte hozzá Rupert.

– Értem – bólintott az asszony. – Ezért aztán megbízták önt, hogy foglaljon le, amíg Miles haza nem ér vagy haza nem hozzák. Ha egy fivér eltűnik, azt nyugodtan a drogok meg a kábítószerek számlájára lehet írni. De most eltűnt a papirusz, a szolgákról nem is beszélve. A helyzet bonyolódik.

– Nem értem, hogyan jöhettek be ide a rossz emberek – szólt közbe Leena. – Vadid, a kapus a helyén volt, amikor bejöttünk, és nem említette, hogy bárki is erővel betört volna ide, amíg távol voltunk.

– Arról a fickóról beszél, aki a kapu melletti kőpadon üldögélt? – kérdezte Rupert. – Úgy festett, mint aki imádkozik. Az biztos, hogy rám se hederített.

Az úrnő és a komorna összenézett.

– Megyek Vadidhoz – jelentette ki Leena.

Kisietett a szobából.

Az özvegy elfordult Ruperttől, és visszatért a feldúlt asztalhoz. Letérdelt, és az egyik könyvet balra tolta. Egy papírról lerázta a homokot, és a könyv alá tette. Felvette a földről a tollszárakat, és visszarakta őket a tintatartóba. A haragos szikra kihunyt a szemében, orcáján a pír elhalványult, és a hófehér arcon még sötétebbnek tűntek a szem alatti karikák.

Rupert maga sem tudta, honnan, de egy réges-régi kép villant élénken az eszébe: kis unokahúga, Maria a babáját siratja, amelyet Rupert és testvérei céltáblának használtak.

Rupertnek nem voltak lánytestvérei, a sírásukhoz sem volt hozzászokva, így aztán teljesen kétségbeesett a kislány bánatán. Amikor azonban felajánlotta, hogy összeragasztja a szétlőtt babát, a kis Maria hozzávágta az egyik nagyobb levált testrészt, aztán behúzott neki egyet. Micsoda megkönnyebbülés volt! Rupert sokkal jobban kedvelte a testi fenyítést büntetésül, mint azt a másikat: a fájdalmas érzelmi viharokat.

A Mrs. Pembroke szeme alatt ülő sötét karikák és a hófehér arc ugyanúgy hatottak Rupertre, mint annak idején kis unokahúga könnyei. De most nem volt semmiféle törött baba, amelyet megjavíthatott volna. Nem ő bántotta a hölgy bátyját, ami azt illeti, abban sem volt biztos, hogy látta-e egyáltalán valaha a férfit. Az pedig egészen biztos, hogy hozzá sem nyúlt az értékes papiruszhoz. Tehát semmi oka, hogy… rosszul érezze magát.

Talán valami olyat ehetett… nyilván a börtönben, étel gyanánt kapott moslék. Vagy az is lehet, hogy őt is elérte a járvány.

– Akkor az a holmi biztos, hogy eltűnt? – kérdezte könnyed hangon. – Nem tehette más helyre, nem keverte el a papírok közt?

– Aligha keverhetnék el egy ősi papiruszt az átlagos papírokkal – felelte csípősen a nő.

– Nos, átkozott legyek, ha értem, miért vesződik valaki ennyit egy kis papiruszdarabért. Az úton idefelé legalább hat egyiptomi állított meg, hogy vegyek tőle úgynevezett leletet. Az ember nem mehet el úgy egy kávézó mellett, hogy elébe ne ugorjon valaki egy maroknyi papiruszt ajánlva megvételre… a lánytestvéreket, lányokat és plusz feleségeket nem is említve. Természetesen mind garantáltan szűz.

Az asszony a sarkára ült, és felnézett a férfira.

– Mr. Carsington – mondta –, azt hiszem, éppen itt az ideje, hogy tisztázzunk egy fontos kérdést.

– Nem mintha akkor érdekelnének, ha valódi leletek lennének – folytatta Rupert. – És azt sem értettem soha, mi az a nagy hűhó a szüzek körül. Szerintem egy tapasztalt nő…

– Az ön véleménye mit sem számít, Mr. Carsington – vágott közbe az özvegy. – Semmi szükség rá, hogy megértsen ezt vagy azt. Nem azért van itt, hogy gondolkodjon. Az ön feladata, hogy az izomerőt biztosítsa ebben a vállalkozásban. A gondolkodás az én dolgom. Világos?

Az teljesen világos volt Rupertnek, hogy a sírás-rívás legjobb megelőzési módja, ha felbosszantja a nőt, akinek szeme ismét indulatosan villogott, s bár arca még mindig sápadt volt, de már nem annyira feszült és fehér.

– Világos, mint a nap.

– Remek. – Mrs. Pembroke a szemközti díványra mutatott. – Foglaljon helyet, kérem. Rengeteg mondanivalóm van, és fárasztó felnézni önre. Nem kell levennie a cipőjét. A keleti szokások kényelmetlenek lehetnek az európai ruhát viselők számára. Nem mintha érteném, miért vesződnek azzal, hogy leveszik a cipőjüket, mielőtt a szőnyegre lépnek, amikor a homok az ő közreműködésük nélkül is belepi a szőnyegeket, a díványt és minden mást is.

Rupert leült, ahová a nő mutatta, megpaskolt egy párnát és a háta mögé csúsztatta. A nő a vele szemközti díványra telepedett, és Rupert észrevette, hogy ő levette a cipőjét. Sikerült egy pillantást vetnie a karcsú, harisnyás bokára, mielőtt az asszony maga alá húzta volna a lábát.

Nem hitte, hogy a nő szándékosan csinálta volna. Nem olyan fajta volt. De az a majdnem meztelen boka ugyanúgy felizgatta Rupertet, aki érezte, hogy elönti a jól ismert forróság.

A hölgy kinyitotta a száját, hogy belefogjon a leckéztetésbe, vagy bármi volt is a szándéka, Rupert pedig megkezdte képzeletbeli útját a formás lábon felfelé, amikor Leena robbant be a szobába. Robusztus, vidám fickót rángatott maga után, akinek Rupert valamivel korábban oda is intett az udvaron.

– Elbódították! – kiáltotta a komorna. – Nézzen csak rá!

Mindenki Vadidra nézett. A férfi mosolygott és hindu módra, mélyen meghajolt.

– Egész nap olyan dohányt szívott, amelybe hasist kevertek, de az is lehet, hogy ópiumot – mondta Leena. – Nem tudom megmondani, mi volt, mert valami illatszer elnyomta a szagát. De mindenki láthatja, hogy Vadid valahol a hetedik mennyországban jár, és onnan néz le kedvesen mindenkire. Semmit sem tud.

Rupert felállt, és odasétált a kapushoz. Közvetlenül előtte megállt, és szigorú tekintettel meredt a félig lehunyt szemekbe. Vadid rámosolygott, biccentett, és éneklő hangon mondott valamit.

Rupert felső karjánál fogva megragadta a férfit, felemelte a padlóról, és egy percig a magasban tartotta. Vadid szeme tágra nyílt. Rupert jól megrázta, aztán újra letette a földre.

Vadid tátogva bámult rá.

– Mondja meg neki, ha legközelebb felemelem, mindjárt ki is vágom az ablakon – utasította Rupert a komornát. – Mondja meg neki, ha nem akarja kipróbálni, hogy tud-e repülni, melegen ajánlom neki, hogy válaszoljon néhány kérdésre.

Leena pergő nyelvvel beszélni kezdett. Vadid dadogott valamit válaszul, időről időre riadt pillantást vetve Rupertre.

– Azt mondja, köszöni szépen, uram – tolmácsolt a szolgáló. – A feje most már sokkal tisztább.

– Gondoltam, hogy így lesz – biccentett Rupert, és kérdőn Mrs. Pembroke-ra nézett.

Az asszony csodálatos szeme is nagyon tágra nyílt. Szája, melyet korábban összeszorított helytelenítése jeléül, most egy nagy O-t formázott. A szigorú kifejezés láthatóan valamiféle fűzőként szolgált. Szorult helyzetéből kiszabadulva a száj puha volt, az ajkak teltek.

Rupert szerette volna őt is felkapni, azt a gyönyörű arcot a magáéhoz húzni, és megkóstolni az ajkak puhaságát…

De ennyire azért nem volt ostoba.

– Gondolom, ki akarta faggatni, ugye? – kérdezte.

Az asszony pislogva magához tért, Vadidhoz fordult, és valami Rupert számára ismeretlen nyelven beszélni kezdett hozzá. A férfi bizonytalanul válaszolgatott.

Miközben ők beszélgettek, Rupert otthagyta őket, és elindult kávét keresni.

Néhányszor eltévedt ugyan a ház útvesztőjében, végül azonban talált egy lépcsőt, hamarosan pedig egy helyiséget az alsó szinten, amely konyhára hasonlított.

Minden arra utalt, hogy az ott dolgozók nagy sietséggel hagyták el a helyet. Rupert látta a készülő étel nyomait: egy tál csicseriborsó, félig pépesre zúzva; fából készült konyhai eszközök a padlón; tésztagombóc a kövön; egy fazék a parázstartó vason.

Rupert megtalálta az ezüst kávéskészletet az apró, fül nélküli csészékkel, de kávénak nyomát sem tudta felfedezni.

Belépett a szomszédos, kisebb helyiségbe, ami amolyan éléskamrának nézett ki. Nyitogatni kezdte a csuprokat. Aztán hirtelen mozgásra lett figyelmes. Alig hallható zizzenés. Patkányok lennének?

A hang irányába nézett. Néhány magas agyagedény állt a sötét sarokban. Valami kék villant köztük.

Rupert átvágott a kamrán. A sarokban ólálkodó alak megpróbált elsurranni mellette, de Rupert az ingénél fogva elkapta.

– Csak ne olyan gyorsan, barátocskám! – mondta neki. – Előbb elbeszélgetünk egy kicsit, rendben?

Harmadik fejezet

Bár külső szemlélő ránézésre nem láthatta rajta, s bár Daphne pontosan olyan higgadtnak tűnt, mint általában, sokkal több időbe telt, míg magához tért Mr. Carsington kegyetlen erőfitogtatásának látványától.

Egy pillanatra úgy érezte, mintha Az Ezeregyéjszaka meséinek azon hőse lenne, aki akaratlanul kiengedte a szellemet a palackból.

Próbált az egy-két rendelkezésére álló tényre összpontosítani, de agya nem engedelmeskedett. Egyre azt a képet vetítette elé – túl élesen –, milyen arcot vágott Mr. Carsington, amikor ő levette a fátylát.

Nem volt szava rá. A férfi messze meghaladta a férfiakról szerzett szerény tapasztalatait. Az érzéseinek sem tudott igazán nevet adni: vad dübörgés a gondolatok káoszában, melyben egyetlenegy értelmes idea sem volt megragadható. Csak a biztos tudat maradt, hogy a világ fenekestől felfordult, kiszámíthatatlanná és felismerhetetlenné vált… és az érzés, hogy valami veszélyes dolgot engedett szabadjára.

Tudta, ez ostobaság, de túlságosan is feldúlt volt ahhoz, hogy józanul gondolkodjék: Miles eltűnt, az értékes papiruszt ellopták, a ház üres, a kapust elkábították.

Amikor Daphne képes volt értelmesen gondolkodni, nem hitt a dzsinnekben, sem a jókban, sem a rosszakban.

Most kényszerítette magát, hogy logikusan vizsgálja az ügyet.

Mr. Carsington csak egy szokatlanul magas, átlagon felüli angol férfi, emlékeztette magát. Csupán azért tűnik hatalmasnak, mert (a) egy átlagos török vagy egyiptomi jóval alacsonyabb nála, (b) izmos teste sokkal inkább emlékeztet egy munkásosztálybeli férfira, olyanra, mint például egy kovács… vagy ökölvívó, bár ez utóbbiban nem volt egészen biztos, hisz még soha életében nem látott igazi ökölvívót.

Ráadásul a nyers erőfitogtatás azt is bebizonyította, hogy Mr. Carsington nagyon is megfelel a céljainak. Ha a férfi mellette van, senki sem mer majd az útjába állni, vagy megtagadni a segítségét tőle.

Igaz, a fickó ostoba, de ez is neki jelent előnyt. Nem tudja majd összezavarni vagy elbátortalanítani, ahogy azt nagy tudású férje oly könnyen és gyakran tette. Mr. Carsington nem fogja túl intelligensnek és a való világtól elrugaszkodottnak tartani, aki nem érti az élet keménységét.

Józan és logikus megfontolás után Daphne úgy döntött, hogy Mr. Carsington – egyetlen szóval jellemezve – tökéletes.

Miután az asszony képes volt ismét értelmesen gondolkodni, figyelmét Vadidra fordította.

A kapus készségesen beszámolt mindenről, a gond csak az volt, hogy szinte semmire sem emlékezett.

Fogalma sem volt róla, melyik kifutófiú hozta a kábítószeres dohányt. Honnan is tudhatta volna? Többtucatnyi hasonló legényke szaladgál Kairó utcáin. Elszöknek. Járványok tizedelik őket. Máshol találnak munkát maguknak. Ki tudná számon tartani őket? Azt sem tudta, melyik boltból származik a szennyezett dohány. Az biztos, hogy nem a szokásos helyről, amely egyébként Kairó legtiszteletreméltóbb kávézója volt.

Arról sem volt elképzelése, kik hatolhattak be a házba, és késztették szökésre a szolgákat. Ő egy csodálatos álomban lebegett, az emberek pedig jöttek-mentek. Azt nem tudja megmondani, hogy álombéli emberek vagy igaziak.

Amikor megtudta, hogy ellopták gazdája csodálatos papiruszát, a férfi sírva fakadt, és magát hibáztatta. Reméli, hogy a gazda hamarosan hazatér és megfenyíti, mondta.

De megtenné a kegyes hölgy, esdekelt, hogy szól az óriásának, ne tépje őt darabokra? Az úrnő kedves és könyörületes. Ezt mindenki tudja. Talán nem hozta vissza Akmedet is a halálból? Amikor az emberek becipelték az úr szolgáját, már elszállt belőle az élet. Aztán az úrnő adott neki a varázsitalából, és lássanak csodát, Akmed ismét lélegezni kezdett.

Igazából Akmed nem halt meg, és a varázsital nem volt más, mint tea Daphne kincsként őrzött készletéből, amelyben minden betegségre akadt gyógyfű, legyen az testi, érzelmi vagy erkölcsi baj. De Vadid, most, hogy elkezdett beszélni, jelét sem mutatta, hogy abba akarná hagyni. Daphne hagyta, hadd mondja, közben azon tűnődött, hová lett az ő óriása.

Már jó ideje elment.

Biztosan visszament a konzulátusra, gondolta Daphne mogorván. Ugyan ki okolhatná érte?

Daphnénak férfiagya volt női testbe zárva. A női praktikák nagyobb rejtélyt jelentettek számára, mint az egyiptomi írás. De az utóbbira legalább van reménye, hogy megfejti. A nőiesség ügye azonban teljesen reménytelen volt. Virgil erőfeszítései csak feldühítették… majdnem úgy, mintha férfi lenne.

Ha kitanulta volna azt a titokzatos tudományt, Mr. Salttal is kedvesebben viselkedik, és akkor talán a férfi nem kicsinyellte volna le az aggodalmait, és nem siet rátukmálni azt az arisztokrata fajankót segítségként.

Mr. Carsingtonnal még borzasztóbban bánt. Egy rendes nő sokkal taktikusabban járt volna el. Még a bárgyú barmoknak is vannak érzéseik, a férfiak pedig a legkülönösebb dolgok miatt tudnak érzékenykedni.

Daphne felállt. Meg kell keresnie a férfit. Ha kell, visszamegy a konzulátusra, és bocsánatot kér.

– Később még beszélünk erről, Vadid – vágott a kapus szavába. – Menj vissza a helyedre. Talán, ha csendben üldögélsz egy kicsit, eszedbe jut még valami.

Átsietett a szobán, ki az ajtón, amelyen át Mr. Carsington távozott.

– Úrnőm! – szólt utána Leena.

Daphne hátrafordította a fejét, hogy válaszoljon.

És beleütközött valami nagy, kemény és meleg dologba. Nagyon nagy… nagyon kemény… nagyon meleg dologba. Az ütközés kibillentette a gondolataiból és az egyensúlyából is.

Egy hatalmas kéz megragadta, és megóvta az eleséstől.

– Micsoda dervis maga, hogy folyton ide-oda kereng – hallotta Mr. Carsington hangját. – Könyörgöm, gondoljon legalább erre a szörnyű hőségre és az agyláz lehetőségére. – A férfi elengedte a karját.

Daphne azonban még ott érezte karján a kezének melegét és hosszú, erős ujjainak érintését.

Hátrált egy lépést.

– Önt akartam megkeresni – közölte feszülten, és olyan hangsúllyal, mintha egy piramist kellett volna felderítenie a férfi után. – Azt hittem… eltévedt.

– Ó, én sohasem tévedek el! – mondta Rupert. – Legalábbis nem hosszú időre. Csak kávékeresőbe indultam. A török kávé csodás ital, és arra gondoltam, valamennyiünkre ráfér egy kis serkentő.

– Kávékeresőbe? – ismételte ostobán Daphne.

– Igen, és nézze, kit találtam! – lépett oldalra a férfi. Mögötte a tizenkét éves Udail kávéskancsót és csészéket egyensúlyozott egy tálcán. – Szerencse, hogy én voltam elöl, igaz, Tom, máskülönben a hölgy átesett volna rajtad.

– Udailnak hívják – javította ki Daphne automatikusan.

– Tom – mondta a fiú, és hódoló imádattal nézett fel Mr. Carsingtonra. – Esmi Tom.

Tom a nevem.

A férfi az egyik szolgát alázatos engedelmességre kényszerítette félelmetes fellépésével, egy másikat úgy levett a lábáról, hogy az most bálványként imádja, és mindehhez csupán néhány perc kellett neki.

Ráadásul az ő gondolatait is teljesen összezavarja.

Daphne nem hitt a dzsinnekben. Abban a pillanatban azonban nem kételkedett abban, hogy a Citadellába tett látogatása valami veszedelmes erőt engedett szabadjára.