Sütő Enikő

Tomboló vágyak

Minden jog fenntartva © 2018, Sütő Enikő

Korrektor: Fekete Annamária

ISBN: 978-615-00-2592-6

Tomboló vágyak

Sütő Enikő

2018

Prológus

Hajnali három óra. Az ablakon át bámultam a sötétséget. Nyugtalan az éjszaka, ahogy én is. Vihar készülődött a város felett. Szél tépázta a fák lombjait, szaggatta le a virágok szirmait. Az orrom előtt kavargott megannyi színes, illatos szirom.

A távolból dörgést hallottam, és egy villám körvonalai rajzolódtak ki a sötét égen. Szélesre tártam az ablakot, hadd járja át az egész szobát a friss levegő. Biztosan a szobába szorult fülledt levegő volt az oka, hogy nem tudtam aludni. Május végéhez képest szokatlanul meleg volt az időjárás.

Fura érzés motoszkált valahol a szívem mélyén. Mintha valamit várnék. Valaminek történnie kellene, de fogalmam sem volt, mi lehet az. Visszafeküdtem az ágyba, behunytam a szemem, de az érzékeim továbbra sem voltak képesek megnyugodni. Biztosan a közelgő záróvizsga miatt vagyok ideges, bár addig még néhány hét hátra van.

Kikeltem újra az ágyból, és az ablak elé ültem. Furcsa volt ez a bennem tomboló különös nyugtalanság. Mostanában elég nyugodt volt az életem. Apám el volt foglalva alelnökként a közeledő választásokkal, így nem ért rá megkeseríteni az életemet. Már csak egyetlen záróvizsga választott el attól, hogy megszabaduljak az átkozott egyetem átkozott gazdasági szakától. És apám mostanában nem erőlteti a kapcsolatunkat Jaden Nighttal, az elnök fiával.

Gyakran bánt velem kemény kézzel, amit gyűlöltem, de az irántam érzett szeretetében mindig biztos lehettem. Semmi okom nem volt most a nyugtalanságra.

Hátrahajtottam a fejemet a fotelben, behunytam a szemem, és mélyet szippantottam a friss, langyos levegőből. Most vettem csak észre, hányféle illatot hoz a szél felém. Éreztem az eső-áztatta fák, a föld nedves, a virágok bódító illatát. Valahol a távolban egy kutya ugatott hangosan, riadtan.

A belváros felett már eshetett az eső. Lassan ide is elér, és a friss illat teljesen elönti majd a szobát.

Holnap még be kell mennem néhány órára, így igyekeztem kikapcsolni magamban azt a rossz érzést, ami nem hagyott aludni, és csak az esőre koncentrálni. Lezárt szemhéjam mögött olyan képeket felidézni, melyek a közeledő vihart idézik.

Felsejlettek előttem a szélben lengedező fák, megtépázott lombok, ahogy lassan lehullnak a gyenge levelek. Vadul pörögve érnek földet, majd a szél újra felkapva távoli tájakra repíti őket.

Láttam magam előtt a kutyát, ahogy játékosan kergeti a faleveleket. Támadóállásba helyezkedik, ahogy az ég dörögni kezd, és a farkát csóválja. Hatalmasat ugorva próbálja elkapni az égen cikázó villámokat, miközben egyre dühösebben morog.

Elképzeltem, ahogy ezer apró villám cikázik az égen, bevilágítva az egész teret. Mint megannyi tüzes ostor, mellyel Isten fenyeget minket, mint rossz gyerekeket.

A város felett szinte nappali világosság volt, mégsem volt egyetlen lélek sem az utcán. Mindenki békésen aludt az ágyában, mint sem sejtve a kint tomboló viharról. Az ablaktáblát verő eső egyenletes kopogása álomba ringató halk neszezés volt.

Hirtelen hatalmast dörrent az ég, amibe beleremegett az ablaküveg is. Jeges fuvallat söpört végig a szobán, és hideg marok szorította össze a szívem. Az ablaktábla hirtelen becsapódott, majd újra kivágódott, és nappali világosság árasztotta el a szobát. Ideért az eső, és vele valami más is.

Talán nem is kívülről éreztem a hideget, hanem belülről. Mintha néhány pillanatra megfagyasztotta volna a szívemet és a lelkemet.

Próbáltam lerázni magamról a rossz érzéseket. Odamentem, és kitámasztottam az ablakot, hogy továbbra is képes legyek csak a viharra koncentrálni, és reménykedve visszaültem a fotelba. Magamra húztam egy pokrócot, bár nem tudtam, hogy a hideg a szobában van vagy bennem. Ránéztem az órára.

Már hajnali négy óra volt. További egy óra telt el anélkül, hogy aludni tudtam volna. Újra az eső halk neszezésére koncentráltam, és kiürítettem magamból mindent.

Újabb hatalmas dörgés rázta meg a csendet, és valahol a távolban megszólalt egy telefon. Halk hangfoszlányokat hozott felém a szél, de nem tudtam koncentrálni. Szépen lassan magával sodort az álom anélkül, hogy képes lettem volna irányítani. Mintha ezen az estén nem lettem volna ura a saját testemnek.

1.

A tavaszi nap első sugarai kezdték lágyan cirógatni az arcomat. Tudtam, hogy tíz másodperc múlva meg fog szólalni az ébresztőóra. Fél hét van, és ideje lenne készülődni, de ma semmi kedvem nem volt felkelni. Fáradt voltam, és nagyon lusta. Ha nem féltem volna apám haragjától, biztosan lógok az utolsó napokról, ahogy a többi diák.

Apám sok dologban elég konzervatív volt, de leginkább arra ügyelt, hogy betartsa a társadalmi ragja által előírt szabályokat akkor is, ha azok igencsak kimentek már a divatból. Ez sokszor elég bosszantó volt, de igyekeztem szinte mindenhez jó képet vágni. Voltak dolgok, amikben szerettem volna magam dönteni, hiszen végső soron mégiscsak az én életemről volt szó. Minden viszontagság ellenére hálás voltam neki a nyugodt és boldog életért, amit biztosított nekem.

Kikászálódtam az ágyból, és összeszedtem magam. Már amennyire ez lehetséges három óra alvás után. Az a különös, rossz benyomás nem múlt el belőlem, csak igyekeztem nem tudomást venni róla.

Szerettem a reggeleket, mert egy félóráig apám csak az enyém volt. Olyanok voltunk, mint a tűz és a jég. Hosszú ideig nem lehettünk összezárva, mert felemésztettük egymást. Anyám szerint ez azért van, mert túlságosan is egyformák vagyunk. Ő volt az egyensúly közöttünk, aki mindig megtalálta a békés megoldást a problémákra. Kivételes asszony volt, hatalmas szívvel. Rengeteget dolgozott, támogatta apámat, és a nap végén bármennyire is fáradt volt, mindig maradt rám ideje.

Egyre furcsább lett a reggel. Apám az étkezőben ült és az újság volt a kezében, ahogy mindig. De nem olvasta, csak nézte. Láttam a szemén, hogy gondolatban valahol egészen máshol jár. Máskor is volt már gondterhelt, de ez nem hasonlított arra. Újra ott motoszkált bennem az a nyugtalan érzés, amit nem tudtam megnevezni.

Észre sem vette, hogy belépek, és gyorsan töltök egy kis narancslevet. Újra ránéztem, de mozdulatlanul maradt. Volt benne valami nem evilági, és én nem tudtam, hogy nem akarom, vagy nem merem zavarni.

Gyorsan megittam a narancslevem, és egy puszit nyomtam a homlokára. Vártam néhány másodpercet, de meg sem mozdult. Felkaptam a táskámat az ajtó mellől, és kimentem a házból. Vettem egy mély levegőt, és próbáltam arra koncentrálni, hogy a nap többi része olyan lesz, mint a többi átlagos és unalmas nap.

Busszal mentem az egyetemre, ahogy mindig. Mehettem volna saját autóval vagy sofőrrel, ahogy az összes barátom tette, de én szerettem átlagosnak látszani – így nem súgnak össze a hátam mögött. Egy szürke, de boldog életet kívántam magamnak, ahol az lehetek, aki csak akarok. A buszon megkerestem a leghátsó helyet, és kibámultam az ablakon.

Perlasponda gyönyörű város volt, csak az emberek a hatalmas rohanásban ezt már elfelejtették. Pedig ott volt a szépség minden percben. Különösen ilyenkor reggel, ahogy a nap első sugarai aranyszínűre festették.

Perlasponda volt Serigno fővárosa, de nem hasonlított nagy, központi városra. Ahogy az ember körbenézett, nem is látott mást, csak hatalmas ódon villákat, pálmafákat az út szélén, és rengeteg virágot. Minden ház, minden utca tiszta volt és rendezett. Csodálatosnak tűnhetett, ha valaki nem látta, milyen is belülről.

Perlasponda jelentette az egész országot. Ami itt történt, az határozta meg az ország hangulatát. Innen indult ki a legújabb divat, és a kedvtelések is. Nem csoda, hogy mindenki ide költözött, aki számítani akart.

Itt helyezkedtek el az államhatalmi szervek. A belvárost gyakorlatilag az elnöki palota és az elnöki hivatal alkotta. Itt már csak néhány új építésű, emeletes luxusház, sétálóutcák és boltok kaptak helyet. Csodálatos volt, de lelketlen. Itt nem a jellem számított, hanem a pénz. Volt, aki úgy gondolta, a pénz mindenre feljogosítja. Nem számítottak az emberi értékek. Ennek alapján alakultak a házasságok és a baráti társaságok.

Night elnök előtt itt semmi más nem volt, csak korrupció és bűnözés. Ő volt az, aki megakadályozta, hogy az ország egy rothadó bűnbarlanggá váljon, és elkezdte felvirágoztatni. Javult a közbiztonság, de a felszín alatt még mindig sok volt a kétes ügylet. Bár a törvények szigorúak lettek, az emberek gondolkodása nem változott.

Igyekeztem nem foglalkozni az életem ezen oldalával. Szerettem ilyen átlagosnak lenni valódi érzések között. Mert ott, ahol a barátaimnak kellett volna lenni, csak önös érdek volt és árulás.

Egy hatalmas zökkenés ébresztett fel a gondolataimból, jelezve, hogy lassan le kellene szállnom. Felkászálódtam az ülésből, és az ajtóhoz mentem. Csoda lesz, ha nem fogok elaludni mindjárt az első órán.

Megálltam az egyetem előtt, és hagytam, hogy a meleg tavaszi napsugarak süssék az arcomat. A legjobb barátnőmet, Avát vártam, ahogy mindig. Óvodás korunk óta a legjobb barátnők voltunk, szinte elválaszthatatlanok. Egy utcában laktunk, egy óvodába, egy iskolába jártunk, és még ide, a fővárosba is egyszerre költöztünk. Minden délután együtt tanultunk, egymás nélkül nem mentünk sehova, és minden titkunkat megosztottuk a másikkal.

Épp a nyakamba ugrott, ahogy minden reggel, és egy puszit nyomott az arcomra, amikor egy ismeretlen autó gördült az iskola elé. Kíváncsian fordultam oda, vajon ki lehet az. Carla szállt ki belőle, ami furcsaságszámba ment, és az a különös, rossz érzés újra szorítani kezdte a bensőmet. Carlát minden nap Jaden fuvarozta, mióta csak újra összejöttek.

– Talán itt az esély, amire vártál – súgta a fülembe Ava, és éreztem a hangján, hogy rettenetesen jól mulat.

– Milyen esély? – néztem rá kíváncsian, mert nem esett le rögtön, mire is gondol. – Nem vártam semmilyen esélyre.

– Úgy néz ki, Jaden dobta Carlát.

– Lehetetlen.

– Mivel magyarázod, hogy az apja hozta ma suliba? Három éve nem fordult elő ilyen.

– Nem tudom, talán beteg lett. Te vagy az unokatesója, neked kellene tudnod. Ha így lenne, sem kezdenénk újra Jadennel, ezt te is tudod.

– Pedig az apáitok egymásnak szántak titeket.

– Megpróbáltuk, és nagyon nem működött, Ava, hiszen ott voltál. Ő mindig is Carlát szerette, nekem pedig nem ő az, aki lázba hozza a testemet.

– Oh, tehát most újra Mason Medsenről beszélünk. Hisz’ meg sem mered mondani neki, hogy odavagy érte, Milla. Kislánykorod óta csorgatod nyálad utána, mégis úgy teszel, mintha csak a barátja lennél, miközben minden egyes együtt töltött percben arról fantáziálsz, milyen lehet a farkán lovagolni.

– Fogd be a szád, Ava!– sziszegtem, mert részben igaza volt abban, amit mondott

– Különben apád úgysem hagyná, hogy komolyan járjál vele. Nem vagytok egy szinten.

– Hiszem, hogy apám számára az én boldogságom a legfontosabb, és nem holmi képmutató szabályok. Nem a középkorban vagyunk, Ava, az isten szerelmére! – próbáltam lezártnak tekinteni a témát.

Hogyan magyarázzak el neki valamit, amit még én sem értettem?

Vártam valamit az életemtől, ám az nem a hamis érzelmek és képmutatás. Elképzeltem valamilyennek a szerelmet, és nem vagyok biztos abban, hogy Mason iránt azt érzem. Mint ahogy abban sem, hogy amit érzek, nem az a szerelem-e, amire egész életemben vártam. Vagy inkább csak féltem bevallani magamnak és továbblépni, mert nem akartam, hogy az érzés majd börtönbe zárjon. Még abban sem voltam biztos, hogy ebben a városban akarok maradni. De egy elkényeztetett, önző dög voltam, és azt akartam, hogy amíg itt vagyok, addig Mason az életem része legyen.

Az első óra számvitel. Unalmas órák halmaza volt az egész egyetem, aminek egyetlen percét sem élveztem. Apám kényszerített arra, hogy egy szerinte rendes szakmát tanuljak. Én művészeti iskolába szerettem volna menni, mert az egyetlen igaz szenvedélyem a festés volt. De apám szerint a művészetből nem lehet megélni.

Nem szerettem ezeket az órákat, mert nélkülöztek minden fantáziát. Csak bámultam ki az ablakon, és irigyeltem a napsütésben sétáló embereket. Néhány hét, és megszabadulok ettől a béklyótól is. Huszonhárom éves vagyok. Apám nem kényszeríthet rá még valamire, amit az elejétől a végéig utálok.

Ava miatt választottam ezt a szakot. Legalább együtt járhattunk, és a többi lehetőséget is ennyire utáltam volna.

Ava egy levelet csúsztatott óvatosan a padomra, ami visszarántott a valóságba. Ránéztem a tanárra, majd az üres füzetre előttem. Ma még egy sort sem jegyzeteltem. Lesz mit lemásolnom a délutáni tanulás alkalmával. Széthajtottam a papírt és ránéztem.

„Ne gondold túl, csak vesd rá magad Masonre, mielőtt megteszi helyetted más”

Ez állt a cetlin, én pedig elmosolyodtam. Felnéztem Avára, de lefagyott a mosoly az arcomról. Volt benne is valami különös, amit eddig is láttam, csak nem vettem róla tudomást. Mióta megérkezett az iskolához, szinte láthatatlanul tördelte a kezét. A tanárt nézte, de a tekintete üveges volt. Mintha csak a teste lenne itt, és a lelke már valahol egész máshol járna. Az a jeges kéz újra összeszorította a szívemet.

Megböktem gyorsan, hogy a rossz érzések újra elpárologjanak belőlem. Felém fordította a fejét, de másodpercek teltek el, mire elhittem, hogy engem néz. Mintha a lelki szemei előtt egy másik műsor futott volna. Felmutattam a cetlit, ő elmosolyodott, de fájdalom tükröződött a szemében, és még valami, amit nem tudtam megnevezni.

Igen, én is hallottam a pletykákat Ava apjáról. Sokszor próbáltam kérdezni róla, de soha nem válaszolt. Próbáltam tiszteletben tartani a fájdalmát. Csúnya dolgokat pletykáltak a városban Nicholas Nightról. Kaszinókról, tartozásokról, alkoholról, és züllött nőkről. Azt is mondták, hogy sokat veszekednek a szülei, talán el is válnak. Ava soha nem beszél arról, mi történik, amikor az apja részegen megy haza. Talán jobban kellett volna erőltetnem, de én javarészt csak magammal voltam elfoglalva, és tudomást sem vettem arról, mennyire szenved mellettem. Ezen sürgősen változtatni fogok, hogy érezze, bármikor számíthat rám.

Úgy tíz perc lehetett még az órából, amikor a rektor jelent meg a teremben, és kérte Avát, menjen vele. Ránéztem kérdőn és kétségbeesetten. Az a rossz érzés újra erősen szorította a szívemet és a lelkemet. Ava nem mondott el nekem valamit.

Ő csak megrázta a fejét, hogy nem érti, mi történik. Fogta a táskáját és kisétált az ajtón, de én úgy éreztem, mintha az életemből sétált volna ki.

Még sokáig visszhangzott az ajtó csapódása a fejemben, és szívemen elhatalmasodott a veszteség érzése.

„Írj, amint csak tudsz!”

Gyorsan elküldtem az üzentet a pad alatt, de nem érkezett válasz.

Lázas munkába kezdett az agyam, hogy végigpörgesse az utolsó néhány hét eseményeit. Hátha nem vettem észre valamit, vagy átsiklottam felette, mert nem tartottam fontosnak.

Egy mondat, egy elejtett szó, bármi, ami most segíthetne kitalálni, mi is történik. Valami nagyon súlyos dolog, annyi bizonyos. Bármennyit is gondolkodtam, képtelen voltam rájönni.

Legalább száz üzenetet írtam, de egyre sem jött válasz. Minden szünetben felhívtam, de folyamatosan ki volt kapcsolva a telefonja.

„Ava, most már komolyan megijesztesz. Kérlek, válaszolj.”

Teltek a percek, a másodpercek, de semmi. Én pedig egyre inkább kétségbeestem. Ám nem volt más lehetőségem, várnom kellett.

Észrevettem, hogy Carla is egész nap lázasan telefonál. Az arcára kiülő kétségbeesésből arra következtettem, hogy ő sem tudja elérni Jadent, és fogalma sincs, mi történhetett. Felesleges volt odamennem kérdezősködni. Mostanában nem voltunk a legjobb barátnők. Miután Jaden szakított vele, és velem kezdett járni, a kapcsolatunk az addigi hűvösből fagyossá változott.

Úgy érezte, kitúrtam őt valahonnan, ahová nagyon szeretett volna tartozni.

Carla családja nem volt gazdag, de még vagyonosnak sem mondható, így a Night család nem örvendett ennek a kapcsolatnak soha. Ha nem volt muszáj, még most sem beszélt velem. Még mindig azt hiszi, hogy ki akarom túrni őt abból a körből, ahova annyira vágyott. Ha tudta volna, hogy ez az élet nem csak a csillogásról szól, nem hiszem, hogy akarta volna.

Lassan léptem ki az egyetemről és vártam, hogy a meleg tavaszi nap majd egy kicsit feloldja bennem ezt a feszültséget. Percenként néztem rá a telefonomra, de néma maradt. A csodálatos nap nagyon hirtelen lett szürke és sivár.

Gyalog indultam hazafelé, mert hatalmas volt a kísértés, hogy beugorjam Aváékhoz. Végül csak álltam a házuk előtt, de nem csengettem be. Valahogy olyan kísérteties volt a csend, mintha otthon sem lettek volna. Nekem pedig inamba szállt a bátorságom, és inkább hazamentem.

Ha a Night családban történt valami, arról anyám is tudni fog, csak annyira aggódtam. Még soha nem fordult elő, hogy ennyi időn keresztül ne beszéltünk volna, hogy annyi időnk se legyen a másikra, amíg elmondjuk, mi történt.

– Anya! – léptem be a lakásba, azonnal őt keresve. Már rég itthon kellene lennie, de a házban csend honolt. Rajtam egyre jobban eluralkodott az érzés, hogy hatalmas baj történt.

– Nincs itthon senki – került elő Matilde, a házvezetőnőnk a konyhából. – Mire visszaértem, már az áram is elment.

– Szuper – feleltem, miközben egy cuppanós puszit nyomtam öreg, ráncos arcára. Születésem óta velünk volt, és olyan volt számomra, mint egy jóságos nagymama, akivel nem ajándékozott meg a sors.

– Történt valami, bogaram?

– Nem tudom, ezt szerettem volna kideríteni. Avát a rektor ma elvitte az első óra után, és azóta nem tudom elérni.

– Ne aggódj, kicsikém, biztosan hívni fog. Te is tudod, hogy abban a családban komoly gondok vannak.

– Szeretnék segíteni neki valahogy.

– Akkor legyél egy kicsit türelmes, hogy feldolgozhassa, bármi is történt. Meglátod, utána keresni fog, és együtt átvészelitek. De meg kell őt értened, Milla. Nem olyan könnyű arról beszélni, ami abban a családban folyhat.

– Tudom, dadus, tudom. Megyek, megpróbálok tanulni – feleltem, és felmentem a szobámba.

Persze elő sem vettem a könyveket. Ebben a pillanatban egyszerűen nem érdekelt, hogyan fog sikerülni a záróvizsgám. Csak Ava járt a fejemben, és azt csináltam, amihez a legjobban értettem: a teraszon festettem.

Az első olyan emléket, ami eszembe jutott. Nem akartam válogatni közöttük, mert rengeteg volt. Szinte az egész életünket együtt életük le. Az egyetlen ember volt, aki mindent tudott rólam, én pedig nem vettem észre, hogy valami nagyon rossz dolog történik körülötte.

Kilenc óra is elmúlt, mire bementem a szobába. Már sötét volt, és hűvösre fordult a tavaszi meleg. A tegnapi vihar a meleget is magával vitte.

Kinyitottam az ajtót és hallgatóztam, de csend honolt az egész házban. A mai nap csupa érdekesség. Abban nem volt semmi különös, hogy apám még nem volt itthon. Gyakran dolgozott késő estig, és most hamarosan itt vannak a választások is.

Anyám azonban minden délután négy óra tájban hazajött. Még egyszer sem fordult elő, hogy ne várt volna, amikor hazaértem az egyetemről. Tudtam, hogy nagy a baj, csak azt nem tudtam felmérni, mit is jelent a nagy. Ránéztem a telefonomra, de nem keresett senki. Felmentem a Facebookra – ha el is vették Ava telefonját, ott mindig el tudtam érni. Döbbenten tapasztaltam, hogy már nem az ismerősöm.

A fejemben újra visszhangzott az ajtó csapódása, a lelkemben pedig az érzés, hogy kilépett az életemből. Egy kósza könnycsepp gördült le az arcomon, de megráztam magam. Ez még nem jelent semmit. Biztosan valami nemzetbiztonsági baromság miatt törölték a profilját. Történt már ilyen velünk máskor is. Rákerestem, de a profilja sértetlen volt. Csupán már én nem voltam az ismerőse. Ledobtam az ágyra a telefont.

„Csak egy jó forró zuhanyra van szükséged, Milla, hogy kitisztuljon a fejed!”

Ezt mondogattam magamnak, amíg elértem a fürdőszobáig, és megnyitottam a vizet.

„Mindenre van logikus magyarázat, csak a fáradtság és az aggódás elvette az eszemet.”

Így folytattam az önmegnyugtatást, miközben a meleg víz zubogott rám. Bár fogalmam sem volt, milyen magyarázat lehet erre. Lázasan pörgettem agyamban az elmúlt idő összes emlékét. Egy apró jelet kerestem, ami arra utalhatott, hogy idáig fogunk jutni. De minden olyan átlagosnak és normálisnak tűnt.

Kijöttem a zuhany alól, újra megnéztem a telefonomat, de semmi. Nem írt, nem hívott, nem kapcsolta be telefonját, és törölt az ismerősei közül. Azt sem tudtam, mit tettem, amivel ezt érdemeltem.

Meredten ültem a tükör előtt, és próbáltam úrrá lenni a lelkemben sajgó fájdalmon.

– Szia, kicsim – eszméltem fel anyám hangjára, aki éppen kivette a kezemből a fésűt, és lágyan végighúzta sötétbarna hajamon. Érdekes, nem is hallottam, mikor lépett be a szobába.

– Szia, anya – viszonoztam az üdvözlést, és elmosolyodtam. Néztem a tükrön keresztül az arcát, mely a szokásosnál is nyúzottabb és fáradtabb volt. Ráadásul most valami más is volt az arcán. Egy olyan kifejezés, amit az elmúlt huszonegy év alatt még egyszer sem láttam: fájdalom. Láttam, ahogy enyhén remeg a keze. Szeretne valamit mondani, de nem tudja, hogyan kezdje.

– Visszajött az áram. Szuper, éjszakára.

– Én kértem apádat, hogy kapcsolja le, amíg haza nem ér valamelyikünk.

– Miért? Majd’ megölt az idegesség egész nap. Avát elvitték az első óra után, azóta nem tudok róla semmit.

– Azt szerettem volna, ha először tőlem hallod, mi is történt. – felelte anyám, folyamatosan a hajamat simogatva és a könnyeivel küszködve. Lassan már képtelen voltam a testem remegését uralni. Egy pillanat alatt ezerféle forgatókönyv pergett le a szemem előtt, és mind szörnyű volt. Egész nap csak vártam és vártam. Nem lehet, hogy most kapok borzalmas hírt.

– Anya, kérlek! – néztem rá könyörögve, ekkor maga mellé húzott.

– Arra szeretnélek kérni, hogy legyél nagyon erős. Apádnak most minden támogatásunkra szüksége lesz – mondta lassan, miközben kezemet a saját két tenyere közé zárta. – Tegnap éjjel szörnyű dolog történt, mely mindenkit megrázott a városban. Nem is emlékszem, hogy valaha történt-e ehhez fogható borzalom. Az egész elnöki családot lemészárolták álmában.

– Tessék? – kérdeztem vissza hirtelen, mintha nem érteném a szavak jelentését.

– Esélyük sem volt a túlélésre. Valaki beosont, és álmukban egyesével fejbe lőtte őket. Egyedül Jaden holtteste nincs meg. Őt a rendőrség minden embere keresi.

– Hogy jutott át a gyilkos a biztonsági ellenőrzésen az éjszaka közepén?

– Ezt még senki sem tudja, Milla. A legfontosabb most, hogy erős maradj, bármi is fog történni. Hatalmas változásokon kell keresztülmennünk, de ez csak úgy fog sikerülni, ha családként viselkedünk.

– Persze, anya – feleltem automatikusan, és megöleltem, pedig ebben a pillanatban még fel sem fogtam teljesen, mit is jelentenek a kimondott szavak.

Ava járt a fejemben, és szinte átéreztem a vesztesége fájdalmát. Nagyon közel állt a nagybátyjához és a családjához. Tudtam, hogy sokszor kaptak ott menedéket, amikor az apjával már alig lehetett bírni. Ő sosem mondta, de gyakran hallottam, amikor apám mesélt esténként anyámnak.

Képtelen voltam felfogni, ki képes ekkora szörnyűségre.

Jaden legkisebb húga még csak hatéves volt. Ugyan kinek árthatott az angyali göndör fürtjeivel és csilingelő hangjával? Szinte láttam a szemeim előtt azt az apró pici lányt a nagy macival, amivel mindig járt. Ki képes egy ilyen kis teremtést fejbe lőni?

Szerettem volna behunyni a szemem és arra gondolni, hogy ez az egész csak egy átkozott rémálom, amiből fel fogok ébredni. Ha nem így lesz, holnaptól az életem egy valóságos rémálommá válik. Pontosan tudtam, mire értette anyám, hogy minden támogatásra szükség lesz: hogy csak családként élhetjük túl, ami következik. A közelgő választások miatt mindenki apámat fogja gyanúsítani. Jobban ismertem ezeket a játszmákat, mint szerettem volna, és köztük a legmocskosabb hangadó Nicholas Night lesz. Annyi bőrt fog lehúzni erről a sztoriról, amennyivel képes lesz fedezni a tartozásait.

Az első lépés ellenem fordítani Avát. Talán mégsem volt olyan erős a barátságunk, ha elhitte az ocsmány hazugságot.

Nagyon későre járt az idő, mégsem tudtam megállni, hogy fel ne hívjam Masont. A mai napon nagyon is hiányzott a jelenléte és a törődése. Életem minden fontos pillanatában mellettem állt. Tárcsáztam a számát, de csak a hangposta jelentkezett.

Keserűen mart belém a felismerés, hogy már ő sem akar ismerni engem. Ő volt az, akinek már a gondolatára is megbolondultak a hormonjaim, és pillangók kezdtek verdesni dió nagyságúra szűkült gyomromban. Az egyetlen férfi, akit igazán akartam, mégsem adtam át magam teljesen neki. A férfi, aki úgy tett, mintha elég lenne neki a barátságom, talán megunta a kisgyerekes játszmáimat. Ebben a pillanatban én is utáltam magam, amiért úgy viselkedtem eddig, mint egy elkényeztetett, önző csitri.

Most, hogy minden barátom magamra hagy, legalább lesz időm magammal foglalkozni. Lefeküdtem az ágyra, hogy egész éjjel a plafont bámulhassam.

Folyton Ava járt a fejemben. Hogyan hiheti el, hogy apám ilyen szörnyűséget volt képes tenni? A családomban élt, a testvérem volt, ismert minket. És még csak esélyt sem adott a magyarázatra. Az egyik pillanatban még a barátnőm volt, a másik pillanatban pedig mintha megszűnt volna létezni. Úgy tűnik, két barátot és egy teljes életet veszítettem el egyetlen nap leforgása alatt.

Gyorsabban érkezett meg a reggel, mint szerettem volna. Semmi kedvem nem volt felkelni, mégis megtettem. Csak néhány nap volt hátra az egyetemből, és én be fogok járni. Nem fogok bujkálni, mintha valóban bűnösök lennénk. Reméltem, hogy hamar megtalálják azt az őrültet, aki ezt elkövette. Más esélyem nemigen volt a túlélésre.

Valahogy ma még a napi rutin is lassabban ment. Nem akartam szembesülni a valósággal. Tudtam, ha elhagyom ezt a szobát, a változás visszavonhatatlanul rám fog nehezedni. Kellett még néhány perc a múltból, hogy képes legyek végigcsinálni a napot.

Fogtam a telefonom, és újra Mason számát tárcsáztam. Kizárt dolog volt, hogy ilyenkor nincs az irodában. Már hét óra is elmúlt, de még mindig csak a hangpostája jelentkezett. Tárcsáztam az iroda számát. Legalább mondja meg, ha nem akar többet velem beszélni.

– Szia, Milla vagyok. Mason bent van? – kérdeztem a titkárnőt, rögtön a lényegre térve.

– Nincs, tegnap elutazott a tengerentúlra üzleti ügyben, és bizonytalan ideig lesz távol.

– Köszönöm – mondtam csalódottan, és bontottam a vonalat. Persze, hiszen tegnapelőtt keresett valamiért, csak valami ostobaság miatt épp nem volt időm felvenni. Szokás szerint visszahívni sem volt időm.

Most pedig mit is várok? Hogy itt legyen mellettem és rajongásig szeressen, miközben én nem adok neki semmit?

Mikor is hívtam őt mindig?

Ha szükségem volt rá, de nem tudom, valaha megkérdeztem-e, mit is érez.

Én nem akartam ilyen ember lenni. Valójában azt sem tudom, ki vagyok, és mit akarok.

„Nagyon hiányzol!”

Írtam egy SMS-t Masonnek, és csak remélni mertem, hogy szóba áll még velem.

Odamentem az ajtóhoz, és nekitámasztva a fejem hallgatóztam, de csend honolt a házban. Még nem volt elég erőm, hogy kinyissam. Biztosra vettem, hogy senki sincs a házban rajtam kívül, és így még nehezebb volt. Csak néhány biztató szóra, és egy mosolyra lett volna szükségem, hogy meg tudom csinálni.

Végül rávettem magam az indulásra. Kinyitottam az ajtót, és végigmentem a néma folyosón. Szinte megbénított a csend és a magány. Mintha szellemként kóborolnék ebben a házban.

Az étkezőben az összes teríték érintetlen volt. Apám valószínűleg itthon sem volt egész éjjel, anyám pedig nagyon korán elmehetett, hogy vigyen neki egy váltás ruhát. Matilde ilyenkor a piacon kóborolt, úgyhogy tökéletesen egyedül maradtam a kusza érzéseimmel és a fájdalmammal.

Nem tudom, apámat fogom-e még látni a választásokig. Alelnökként ideiglenesen át kell vennie az elnöki posztot. Ez most nem lesz a legegyszerűbb feladat egy forrongó városban.

Felemeltem az újságot, ami oda volt készítve apám terítékéhez, mint mindig. Belenéztem, nem is tudom, minek. Az volt benne, amire számítottam.

Találgatások és mocskolódások. Nicholas Nightnak van képe az apámat gyanúsítani. Ledobtam az újságot, és remegő kézzel próbáltam önteni egy pohár narancslevet. Nem voltam kíváncsi az undorító hazugságokra.

Kinyílt a pokol kapuja, és én nem tudtam, hogy apám elég erős-e ahhoz, hogy visszazárja. Megszólalt a telefonom, és én összerezzentem. Persze a narancslé is kilöttyent a terítőre, én pedig próbáltam olyan hétköznapi dologra gondolni, hogy Matilde mennyire meg fog szidni érte.

Kivettem a telefont a zsebemből, közben elmondtam egy gyors fohászt, hogy Ava vagy Mason legyen.

Alicia írt nekem, Mason húga. Ő is, ahogy Mason, külföldre ment tanulni, de ő ott is ragadt, pedig az optimizmusa most biztos vinne színt ebbe az átkozott napba. És nem lennék teljesen egyedül.

„Hogy vagy, Milla? Adj magadról valami életjelet, vagy felülök az első gépre és hazarepülök.”

„Megvagyok! Készülök az egyetemre éppen.”

„Megőrültél? Minek mész ma oda, Milla? Az embereket nem érdekli az igazság!”

„Nem fogok bujkálni, mintha bűnösök lennénk.”

„Remélem, az idióta bátyám ott van, hogy megakadályozzon ebben az őrültségben.”

„Hát, nincs. Külföldön van egy munka miatt.”

„És Ava? Ő is bemegy veled?”

„Nem tudom, mert tegnap óta megszűnt a barátom lenni. A teljes Night család apámat tartja bűnösnek.”

Miközben ezt leírtam, éreztem, ahogy újra és újra megszakad a szívem.

„Ava is elhiszi?”

„Gondolom. Reggel még a legjobb barátnők voltunk, mára a Facebookon is törölt az ismerősei közül”

„Oh, Milla! Hazarepülök, amilyen gyorsan csak tudok. Addig pedig előkerítem az idióta bátyámat.”

„Lehet, hogy nem is tudja, mi történt itt. Hagyd, túl fogom élni. Most mennem kell a suliba, Alicia”

„Vigyázz magadra, Milla, és MARAJD OTTHON!”

Elmosolyodtam, ma reggel először. Legalább egy ember van még a Földön, aki a barátom maradt. Igaz, hogy néhány ezer kilométerre tőlem, de akkor is fel tudott villanyozni.

Anyám az előszobaasztalon hagyta a kocsikulcsomat. Volt egy saját autóm, amit szinte még sohasem használtam, és nem ma fogom elkezdeni. Nem volt mit rejtegetni, így bujkálni sem fogok.

Hadd lássa a város, hogy bátran szembenézek az ocsmány, hazug pletykákkal.

Felvettem hát a pókerarcomat – ebben legalább jó voltam –, és felszálltam a buszra, ahogy minden reggel. Megkerestem a leghátsó ülést, és behunytam néhány pillanatra a szemem. Tisztában voltam vele, hogy összesúgnak a hátam mögött. Volt, aki egyenesen pofátlannak tartott; volt, aki szánakozott, amiért ilyen családba születtem.

A város döbbent csendbe és néma gyászba burkolózott. Szinte minden házon felhúzták a fekete lobogót. Tisztában voltam vele, hogy az előttem ülő két idős hölgy azt taglalja, vajon tudom-e, hogy apám egy kegyetlen gyilkos. Minden erőmet összeszedtem, és nem vettem tudomást róla.

Az egyetem még borzalmasabb volt. Amerre csak mentem, kitértek előlem az emberek. Mintha valami fertőző kórságot hordoznék. Mindenki összesúgott a hátam mögött és találgattak. Akik eddig a barátaim voltak, most lesütött szemmel mentek el mellettem, mintha tilos lenne hozzám szólni, vagy érző lénynek tekinteni.

Az első utam a mosdóba vezetett, és bezárkóztam a vécébe. Talán mégsem volt olyan jó ötlet bejönni. Még senki sem tudja, mit gondoljon az egész szörnyű tettről, Nicholas azonban máris elárasztotta a sajtót hazugságokkal.

Megcsörrent a telefonom, és én ismét összerezzentem. Felkaptam anélkül, hogy megnéztem volna a híváskijelzőt, ami valószínűleg nem volt a legjobb ötlet jelen helyzetben.

– Halló! – szóltam bele erőtlenül.

– Milla, mondd, hogy nem az egyetemen vagy – hallottam meg Mason mély, rekedtes hangját. Egyszerre futott végig a testemen a nyugalom és az izgatottság.

– Ott vagyok, épp az első órára készülök. Alicia hamar utolért.

– Sajnálom, még csak most hallottam, mi történt. Menj haza, Milla, nem biztonságos most.

– Nincs mit rejtegetnem, bujkálnom sem kell.

– Senkit nem fog most érdekelni az igazság, Milla! Ez egy boszorkányüldözés lesz, semmi más, és nem leszel biztonságban.

– Nem hiszem, hogy bárkinek is feltűnne, ha egyszer csak köddé válnék.

– Ava is ott van? – kérdezte, elengedve a füle mellett keserű megjegyzésemet.

– Ava többé nem a barátnőm, Mason. Úgy döntött, valószínűleg hisz a hazugságban.

– Indulok haza, Milla. Kérlek, menj haza, és ki se gyere a házból, amíg le nem megy az őrület.

– Mennem kell, Mason, kezdődik az első óra – mondtam, és bontottam a vonalat, mielőtt még valamit mondhatott volna. Tudtam, hogy vissza fog hívni, amiért belefojtottam a szót.

Most nem arra vágytam, hogy az aggódó báty beszéljen belőle. De honnan is tudná, mire vágyom, ha soha nem mondom el neki? Csak azt teszi, amit elvárok tőle.

Megráztam magam, és bementem az első órára.

Még a tanár is meglepődött, hogy ott vagyok, én pedig nyíltan néztem rá. Nem hiszem el, hogy ebben a városban nincs egy épeszű ember, aki képes a tényekre koncentrálni.

Mindenki Jadenről suttogott és arról, vajon hol lehet. Vért találtak, de testet nem, és most mindenki azt feltételezi, hogy valahol csendben haldoklik.

Végigcsináltam az egész napot tisztességesen, de alig vártam, hogy vége legyen. Mára ennyi elég volt az iskolából és az emberekből. Csak egy kis nyugalomra vágytam, és a sebeim csendes nyalogatására. Gyalog indultam haza, mert nem volt kedvem még egy buszúthoz. Csak reméltem, hogy kevesen lézengenek ilyenkor az utcán. Gyorsan haladtam, és igyekeztem sehova nem nézni. Sem a gyűlölködő, sem a szánakozó tekintetek nem hiányoztak.

Aváék háza előtt mégis megálltam néhány pillanatra. Bámultam a hatalmas háznak azon részét, amit a kapuból látni lehetett. Nem mozdult semmi, mintha már nem is laknának itt.

– Oh, Ava, mi lett velünk? – mondtam ki hangosan, majd gyorsan továbbhaladtam, amikor néhányan megbámultak.

Szinte futva tettem meg a hátralévő utat, és beestem az ajtón. Csak néhány nyugodt percre vágytam behunyt szemmel, amikor még elhihetem, hogy minden rendbe jöhet.

– Milla, hol voltál? – hallottam meg anyám kétségbeesett kiáltását. Felnéztem, és szinte repült felém, az arcán páni félelemmel.

– Egyetemen, anya – mondtam nyugodtan, a szokásos pókerarccal. – A héten még van néhány órám.

– Azt hittem, az eszedbe sem fog jutni, hogy bemenj – mondta, és szinte reszketett a teste, amikor magához ölelt.

– Miért? Azt hittem, úgy teszünk, mintha minden normális lenne.

– Nem, kicsim. Semmi sincs rendben, és legfőképpen nem normális. Sok minden változott néhány óra alatt, és változni is fog az elkövetkező néhány hónapban. Nem várom el, hogy ne érezz semmit. Beszéltél már Avával?

– Jaj, anyukám! Azt hiszem, Ava többé nem a barátom.

– Adj neki egy kis időt, Milla! Nicholas valószínűleg bezárta őt, mert már most próbál hasznot húzni a történtekből.

– Nem, anyukám, ha akarna, meg tudna találni. Nem most vagyunk először eltiltva egymástól. De ő nem tesz semmit, megváltoztatta a telefonszámát, törölt az ismerősei közül a Facebookon.

– Időt kell adnod neki, kicsim, és minden rendbe fog jönni. Maradj itthon holnap, készülj a záróvizsgára. Pénteken lesz a temetés, akkor úgysem lesz tanítás.

– Nem akarok bujkálni, anya. Nem tettem semmi rosszat.

– Nem kell bujkálnod, csak várjuk meg, amíg kicsit lenyugszanak a kedélyek. Nem akarok azon aggódni, hogy veled is történhet valami.

– És Jaden?

– Nem tudjuk. Őt is eltalálták, az biztos, mert elég sok vért veszített, de nem találjuk sehol.

– Szeretném, ha gyorsan és élve előkerülne. Ha eloszlatná a kétségeket, és nem nézne mindenki úgy rám, mintha én húztam volna meg a ravaszt.

– Itt az igazság senkit nem fog egy ideig érdekelni.

– Tudom, anya.

– Kérlek, egy kicsit vigyázz jobban. Legalább addig, amíg meg nem találják a tettest.

– Rendben, anyukám – feleltem, és újra megöleltem őt.

– Matilde készített ebédet.

– Kicsit később eszem, most nem bírok – feleltem, és felmentem a szobámba.

Csak néhány nyugodt perc kellett, amikor még önző módon nyalogathattam a sebeimet, mert innentől kezdve rendbe fogom tenni az életemet, és olyan nővé fogok válni, mint az anyám. Azt hiszem, eddig tartott a gondtalan gyerekkor.

Megcsörrent a telefonom, elmosolyodtam.

– Utálom, ha rám teszed a telefont – hallottam meg morogni Masont. – És utána nem lehet elérni.

– Az egyetemen voltam, Mason, kezdődött az első órám.

– Egyáltalán hogyan jutott eszedbe bemenni oda?

– Nem akarok bujkálni.

– Ezt senki sem mondja. Csak egy kicsit legyél óvatosabb, amíg a tettes nincs meg. Így könnyen válhatsz célponttá.

– Rendben! Eléggé leszidtál, milyen ostoba buta liba vagyok? Most már mehetek?

– Milla, kérlek! – mondta, de bontottam a vonalat.

Ma nagyon nem volt hangulaton a kioktatásához. Általában én semmit sem tudtam jól csinálni. Két másodperc sem telt el, amikor csipogott a telefonom.

„Már a reptéren vagyok. Pénteken találkozunk.”

Persze, de addig még két napot kell eltöltenem egyedül a pokolban.

2.

Hamarabb eljött a péntek, mint szerettem volna. Az elmúlt huszonnégy órában szinte kettészakadt a város.

Két tábor alakul ki: akik az apám mellett voltak, és akik az apám ellen. Igazából nem voltak tények, amitől valaki kevésbé lett volna gyanús. Valaki képes volt besurranni, az összes biztonsági kamerát és őrt kikerülve. Meghúzni úgy a ravaszt, hogy senki ne hallja meg, és minden nyomot eltüntetni. Ehhez nagyon jól kellett ismerni a palotát. Ezen az alapon nagyon sok gyanúsított lehetett.

Ott volt még Jaden is, aki eltűnt, mint a kámfor. Semmi más nem maradt utána, mint egy vértócsa.

Ha elmenekült, miért nem szólt a biztonságiaknak?

Hogy jutott ki úgy a házból, hogy sehol máshol nincsen vérnyom? Mintha csak eltűnt volna a semmibe. Ha pedig őt is megölte a gyilkos és elvonszolta, a többieket miért hagyta ott?

Valahogy semmi sem állt össze, és ez adott okot a rengeteg találgatásra. Na és persze Nicholas, aki egy napot sem hagyott ki, hogy ne találjon ki valami ocsmányságot apámról. A hírek szerint a rendőrök pedig csak egy helyben topogtak.

Apámat kedd óta nem is láttam. Azt sem tudtam, hogy volt-e itthon egyáltalán.

Ültem az ágy szélén, és bámultam magam elé. Behunytam a szemem, és próbáltam egy megnyugtató helyre képzelni magam. Abban biztos voltam, hogy a temetés borzalmas lesz.

Egy hat évvel ezelőtti emlékkép sejlett fel a lelki szemeim előtt. Az egyik legszebb nap volt az életemben. Apám születésnapi partijára készültünk egész héten. Anyám nagyon szerette volna meglepni, így nem csak partit szerveztünk, hanem egy különleges ajándékot is készítettünk titokban. Fáradt voltam, és semmi kedvem nem volt már az ünnepséghez. Sok gazdag sznob képmutató mosolya és sekélyes témája. Anyám mégis rábeszélt, mert Mason ezen a napon tért vissza a városba.

A Medsen családdal régi baráti kapcsolatot ápolt a családunk. Soha nem tettek köztem és a gyerekeik között különbséget. Egy időben Brian Medsen apám helyett apám volt, így nem akartam megbántani. Kilencéves voltam, amikor Masont külföldre küldték tanulni. Egy helyes, jólelkű, átlagos srác volt, aki egy jogi diplomával tért vissza ide.

A lépcső tetején álltam, amikor először megpillantottam őt. Háttal állt nekem, és apámmal beszélgetett.

Azta.

Lélegzetelállító.

Százkilencvenhat centi magas tömény izmot láttam magam előtt. Addig a pillanatig el sem tudtam képzelni, hogy a valóságban is nézhet ki így férfi. Még csak hátulról láttam, de reszelős, mély hangjától is képes voltam földbe gyökerezett lábbal állni. Így is több volt már, mint tökéletes. Teste minden egyes izma kifogástalanul ki volt dolgozva. Pontosan annyira, hogy megfeszüljön rajta az öltönynadrág és az ing, de ne tűnjön agyongyúrtnak. Látszott, hogy sokat törődhet a testével.

Dögös.

És a feneke… hát, összefutott a nyál a számban, ahogy mustráltam. Nem tudtam, ki lehet ez a férfi, de maga volt a tökély.

Apám intett felém, és a férfi lassan megfordult. A szívem zakatolni kezdett, a légzésem pedig kihagyott, vagy egyáltalán nem is vettem. Mozdulni akartam, de a testem nem engedelmeskedett az agyamnak. Az oxigénhiány miatt lassan forogni kezdett velem az egész ház. Próbáltam mozdulni, de nem bírtam, ahogy rám emelte mélybarna szemét. A szám kiszáradt, és önkéntelenül is végigjárattam szemem káprázatosan kidolgozott testén.

Sötét haj, vonzó arc, egyenes áll, és a legcsodálatosabb szempár, amit valaha láttam.

Apám újra intett felém.

Érzékeltem, hogy a férfi felém indult, de én még mindig tökéletes látványának hatása alatt voltam. Azt hiszem, még abban a pillanatban sem fogtam fel teljesen, hogy ő Mason Medsen, az „átlagos fiú”.

Elmosolyodott, ahogy elindult felfelé a lépcsőn. Kisfiús volt, szexi, és olyan igazi bugyiszaggató. Azt hiszem, a szívem is leállt néhány pillanatra. Felém nyújtotta a kezét, de én még mindig képtelen voltam a mozgásra. Lassan felém hajolt. Éreztem arcomon forró leheletét. Olyan közel volt, hogy meg tudtam mondani az írisze színét. A szeme olyan gyönyörű volt, akár egy érintetlen tó sötét, kristályos vize.

Egyetlen szó jutott csupán eszembe, és néhány percig uralta az agyamat.

Szex.

Vad, forró, szenvedélyes, mocskos szex.

Nem vagyok könnyűvérű, de egy szent sem. És ez a pasi első a top tízes listán.

Tudom, hogy olyan, mint egy egzotikus virág, amit előszeretettel döngicsélnek körbe a méhek, így nem én vagyok az egyetlen nő a teremben, akinek ilyen gondolatai vannak. De hozzám jött ide, úgyhogy nem szabadna veszni hagynom a lehetőséget.

– Örülök, hogy újra látlak, Milla – súgta a fülembe, és én nem tudtam egy apró nyögést visszafojtani. Meglephettem, mert hirtelen hátrébb húzódott. Nem is tudtam, mit kellene erre mondanom. Arcát egy vonalba hozta az enyémmel, és a szememet fürkészte. – Minden rendben? – kérdezte, és egy félmosoly játszott az arcán. Hozzáért a bőrömhöz, és azonnal felizzott közöttünk valami.

– Igen – nyögtem ki végül esetlenül, ő pedig hátrált egy kicsit, és zsebre dugta a kezét. Tudtam, hogy érezte, amit én. – Isten hozott újra itthon, Mason – nyögtem ki, működésre bírva kocsonyás agyamat.

– Iszunk valamit? – kérdezte, én pedig bólintottam. Így kezdődött a mi történetünk, amiből én egy ostoba, lehetetlen drámát csináltam.

Szinte az egész estét együtt töltöttük, és a végén igent mondtam egy meghívásra. Az az éjszaka megváltoztatott mindent.

Anyám hangja szűrődött át ködös agyamon. Nem szívesen hagytam ott ezt az emlékképet, és tértem vissza a valóságba, de nem volt választásom.

– Milla, jól érzed magad? – térdelt előttem anyám, és az arca csupa aggodalom volt.

– Persze, anyukám, csak egy kicsit elbóbiskoltam – feleltem, és egy kamumosolyt varázsoltam az arcomra. Az üres frázisokban nagyon jó voltam, hiszen elég időm volt ebben a társaságban begyakorolni és tökélyre fejleszteni.

– Hoztam egy kis gyümölcsöt indulás előtt. Matilde azt mondta, ma még semmit sem ettél. Nem akarom, hogy rosszul legyél.

– Anyukám, nem lesz semmi baj. Nem megy le most egy falat sem a torkomon. Megpróbáltam elérni Avát – mondtam, hogy másra tereljem a szót. Nem akartam, hogy aggódjon az evés miatt. Valójában fogalmam sem volt, mikor ettem utoljára, de nem voltam éhes.

– Sikerült?

– Nem – ráztam meg a fejem, és a kezemet az ölembe ejtettem. – Pedig nagyon szerettem volna. Szerettem volna rábeszélni, hogy tartsunk össze egy családként a bajban is. Ha az emberek látnák, hogy köztünk nincs viszály, talán nem válna csatatérré a város. Már csak egy dologban vagyok teljesen biztos: apa ártatlanságában.

– Jaj, kicsim! Nem hiszem, hogy Nicholas ilyen könnyen adná a tizenöt perc hírnevet.

– De miért, anya?

– Mert addig is összetarthatja a szétesőben lévő családját, és a sok eladott bulvárhírből kifizetheti az adósságát.

– Indulnunk kellene, lányok – hallottam meg apám erőtlen hangját az ajtóból, és szinte azonnal felpattantam. Pont az a látvány fogadott, amire számítottam. Nyúzott volt és kimerült. Az arca hirtelen legalább tíz évet öregedett, pedig mindig büszke volt rá, milyen jól tartja magát. A karját nyújtotta felém, én pedig szó nélkül odamentem és megöleltem. Bárhogy is tomboltak közöttünk az ellentétek néha, mégsem akartam elveszíteni.

– Minden rendben lesz – súgta a fülembe, én pedig a könnyeimmel küszködve csak bólintani voltam képes.

A temető előtt már rengeteg autó állt. Mintha ebben a pillanatban az egész város jelen lenne. A sofőr olyan közel állt meg a bejárathoz, amennyire csak lehetséges volt, de még ez is túl távolinak tűnt. Végig kellett mennünk az emberek között. Apám gyengéden megszorította a kezemet, én pedig hálásan rámosolyogtam.

Ahogy kiszálltunk az autóból, minden szem ránk szegeződött. Nagyon jól tettem, hogy nem ettem, mert a gyomrom szinte azonnal felfordult.

Közepes tempóban haladtunk előre, igyekeztem semerre se nézni. Az emberek olyan megvetően pillantottak ránk, mintha nem is lenne jogunk itt lenni. Néhányan még össze is súgtak a hátunk mögött halkan. Pedig nekünk volt mind közül a legtöbb, hisz’ apám és Night elnök gyerekkori barátok voltak. Együtt nőttek fel, egy iskolába jártak, még a kertvárosban is szomszédok voltak. Együtt indultak neki a politikai pályának. Mindkettőjük életét ez az átkozott város tette tönkre, de az elmúlt huszonegy évben töretlenül egy család voltunk. Egészen mostanáig.

És most… ezek az átkozott viperák képesek azt képzelni, hogy apám hidegvérrel megölt három gyereket, akiket sajátjaként nevelt és szeretett.

Egy dologra vágytam csupán. Mason széles mellkasára akartam hajtani a fejem, és elbújni ölelő karjai között. Még csak nem is láttam a tömegben. Talán haza sem ért arról az üzleti útról, ahogy ígérte.

Odamentünk a ravatalhoz, és mindhárom koporsó elé letettünk egy szál virágot. Az a döntés született, hogy Jadennek nem rendeznek temetést, amíg nincs meg a teste. Mindenki remélte, hogy valahonnan élve előkerül. Nekem is ez volt az egyetlen reményem.

A koporsók le voltak zárva, ami itt ritkaságszámba ment ebben a városban. Inkább bele sem akartam gondolni, milyen borzalmas látványt nyújthatnak.

Hogyan volt képes valaki fejbe lőni egy hatéves, ártatlan kislányt? Éreztem, ahogy újra elfog a hányinger, és próbáltam gyorsan valami másra koncentrálni.

Ahonnan álltam, pontosan ráláttam Avára. Vagyis a testre, ami egykoron a barátnőm volt. Csak három nap telt el, mégis mintha nem ugyanaz a lány lenne. Még ebből a távolságból is láttam, mennyire össze van törve. A néma zokogás szinte folyamatosan rázta a vállát. Az apja oldalán állt, és szinte kapaszkodott bele. Mintha képtelen lenne másként megtartani a saját súlyát. Nagy, barna őzikeszemei szinte nem is látszottak. Az egész arca fel volt püffedve a sok sírástól. Napbarnított bőre most fehérebb volt, mint a templom fala. A válla előreesett, a tartása görnyedt volt, mintha valami hatalmas terhet kényszerülne cipelni. A fájdalom szinte sugárzott belőle. Több volt, mint amit a szeretteink elvesztése fölött érzünk.

Nicholasra pillantottam, aki mereven nézett maga elé. Csak automatikusan fogta Ava kezét, de nem volt benne semmi érzelem. Egyszer sem pillantott rá aggodalmasan, pedig Ava lába többször is megremegett. Nicholas rám pillantott, mintha megérezte volna, hogy figyelem, de a szemében nem volt más, mint rideg gyűlölet és fájdalom.

Valami nagy baj volt abban a családban, de képtelen voltam rájönni, mi lehet az. Sürgető vágyat éreztem, hogy beszéljek Avával. Muszáj megtudnom, mi változott meg ennyire kedden. A fogadáson biztosan lesz egy lopott pillanat Nicholas nélkül, ahol megpróbálhatom meggyőzni őt, hogy tartsunk össze.

A fürkésző szemek kereszttüzében egy örökkévalóságnak tűnt a gyászszertartás és a mise. Ahelyett, hogy a megjelentek némán viselték volna a gyászt, amit egy család elvesztése okozott, halkan sugdolózva pletykáltak. Csak arra vártak, hogy valamit hibázzunk. Nem is tudom már, hányadszorra fordult fel a gyomrom, mióta beléptünk a temetőbe. Még soha nem vágytam ennyire arra, hogy láthatatlanná váljak.

Nálunk rendezték a temetés utána fogadást. Igazából anyám szervezte az egész temetést, mert a gyászoló családnak épp nem volt ideje. Néhány kötelező kör, és megkeresem magamnak a legeldugottabb sarkot a házban. Alicia már korábban írt, hogy nem tud hazaérni a temetésre, de Masont sem láttam egész idő alatt sehol, pedig megígérte, hogy itt lesz. Még soha nem hagyott magamra nehéz időszakban. Hát, mindent el kell kezdeni valamikor.

Mindenkit kedvesen üdvözöltem, ahogy kellett, még a Night családhoz is odamentem. Hadd lássa mindenki, hogy nekem nincs mit takargatnom, és nem akarok semmilyen csatabárdot kiásni.

– Nicholas, Megan, fogadjátok őszinte részvétemet! – mondtam, és a kezem nyújtottam. Tudtam, hogy minden szem ránk szegeződik.

– Köszönjük – mondta Megan, és gyengéden átölelt. Kezemet Nicholas felé nyújtottam, aki tétovázott elfogadni.

– Nyugodtam elfogadhatod. Legalább hálád jeléül, amiért a szüleim gondoskodtak a testvéred és családja végső nyugalomra helyezéséről, hogy te nyugodtan tudj ocsmány pletykákat terjeszteni és piálni.

– Milla, elég! – hallottam meg apám szigorú hangját, miközben lassan odaért mellém. Nicholas végül elfogadta a kézfogást.

Bármennyi kört is mentem a teremben, sehol sem láttam Avát és a kishúgát. Valószínűleg Nicholas el sem hozta őket. Jó szervező volt, és nagy manipulátor. Így nem tehettem semmi mást, mint fogtam egy tányért, ráhelyeztem néhány falatot, és megkerestem a legcsendesebb sarkot. A Medsen családból senkit sem láttam még, talán meg sem lettek hívva. Ha a társadalmi rangjukat néztem, nem tartoztak ebbe a körbe.

Vártam az első adandó alkalomra, hogy eltűnhessek szobám magányában.

– Még ebben a gyászos színben is gyönyörű kegyed. Szépsége beragyogja az egész termet – hallottam meg a hátam mögül a hangot, mely felforralta a véremet, összezavarta a hormonjaimat, és kocsonyává változtatta az agyamat. Éreztem forró leheletét a nyakamon, és hogy az ajka óvatosan megérinti bőrömet. Kezei a derekamra siklottak, én pedig behunytam a szemem. Egy halk nyögés szakadt fel torkomból, és egész testemmel nekidőltem. Egy hete nem láttam, és csak most ébredtem rá, hogy a testem hiányt szenvedett az érintéséből, a lelkem a közelségéből. Éreztem, ahogy a testhőmérsékletem lassan emelkedik, és pulzusom gyorsul. Semmi mást nem kellene tennem, csak megfordulnom, és megmondani neki az igazat.

– Nem láttalak a gyászszertartáson – jegyeztem meg enyhén durcásan, pedig nem akartam. Inkább meg kellene fordulnom, és rátapadnom csodás ajkaira ahelyett, hogy sanyargatom magam, miközben a bugyim már teljesen átnedvesedett

– Az utolsó előtti sorban ültünk, ahogy illett. Talán szükséged lett volna tőlem valamire?

– Jól boldogultam egyedül is – mondtam még mindig dacosan, pedig én tehettem róla egyedül, hogy nem volt mellettem.

– Igen, hallottam hírét, hogy porig aláztad Nicholas Nightot!

– Nem mondtam semmi olyat, ami ne lett volna igaz. Ha megalázónak érezte, csak magára vessen.

– Nehéz időszak, Milla. Mindenki találgat, de valójában senki sem tudja, mi történhetett. A közeledő választás miatt ki fognak éleződni a hatalmi harcok, ami édesapádat is érinteni fogja.

– Apám nem gyilkos! Pláne egy olyan látszat posztért nem ölné meg a legjobb barátját, mint az elnöki szék.

– Ebben a teremben jelenleg mindenki potenciális gyilkos, Milla. Kivétel nélkül mindenki szeretne egy magasabb pozíciót megszerezni. Amíg valaki fel nem fedi a kártyáit, addig itt mindenki az ellenséget fogja látni a másikban. És persze vannak olyanok, akik mindenkinél többet nyertek Night elnök halálával.

Hallgattam Mason szavait, és a semmibe révedtem. Hát igen, eddig homokba dugtam a fejemet, és semmivel nem foglalkoztam, ami nem engem érintett. El voltam merülve a saját kis világomban, és csukott szemmel jártam. – Ezért kell nagyon ügyelned arra is, hogy kinek mit mondasz.

– Ugyan miért? – kérdeztem keserűen, és éreztem, ahogy könny szökik a szemembe. – Nicholas már elvett tőlem mindent, ami valaha fontos volt. Nincs mit veszítenem még egy ocsmány hazugsággal. Lassan mindenki magamra hagy, akit valaha a barátomnak hittem.

– Én soha nem tennék ilyet, Milla – mondta szenvedélyesen. Szorosabban fogta a csípőmet, és maga felé fordított. – Hallod, én soha nem hagynálak magadra. – Olyan közel volt hozzám, hogy éreztem forró leheletét az arcomon. A szívem hevesebben vert, a légzésem azt hiszem, leállt. Gyönyörűen ívelt, telt ajkait bámultam, és az agyam teljesen kiürült. – Soha nem hagynálak magadra – ismételte meg súgva, és végigfutott a testemen a borzongás. Szinte szikrázott közöttünk a szexuális feszültség. Csak az ajkait voltam képes bámulni, és felidéződött bennem, milyen hihetetlen érzés, amikor bőrömet becézik. Enyhén megszorítottam izmos alkarját, és óvatosan felnéztem gyönyörű arcára. Bűvölten figyelt engem, és a szemében vad vágy csillogott. Ha egy kicsit mozdulnék, csodás szája az ajkamra tapadna, és addig csókolna vadul, mohón, míg el nem ájulok a levegőhiánytól.

A vágy lassan feszíteni kezdte az alhasam tájékát. Olyan könnyű lett volna megadni magam. Csak engedni a vágyaimnak, és hagyni, hogy sodorjon magával az élet.

Ekkor megcsörrent a telefonja, a varázs pedig elillant. Egy lépést hátrált, és a kezét levette a derekamról.

– Igen – mondta érdes, fátyolos hangon. – Igen, félórán belül bent leszek az irodában – hallottam, miközben a földet bámulva próbáltam összeszedni magam.

Csalódottság söpört végig rajtam a hír hallatára. Egyáltalán nem akartam, hogy elmenjen. Az akartam, hogy itt maradjon, és én oltalmazó karjaiba bújhassak. Igyekeztem lassítani száguldó pulzusomat.

– Mennem kell. Az egyik ügyfelem igen türelmetlen.

– Persze – nyögtem ki, és még egy mosolyt is az arcomra varázsoltam. Tudtam, hogy csak kérnem kellene, hogy maradjon. Vagy elég lenne megcsókolnom, és lemondaná a találkozót. De nem tettem.

– Holnap beszélünk – mondta, és egy lágy puszit nyomott az arcomra, majd lazán elsétált.

Én pedig csak bámultam utána néma döbbenettel. Néhány hete még biztosan megcsókolt volna, mielőtt elmegy. Lágyan, izgatóan, hogy egész éjjel ne felejtsem el: többet szeretne ennél a plátói rajongásnál. Mindig is én voltam az, aki gátat szabott annak, hogy elszabaduljon a feszültség, ami kettőnk között szikrázott. Most pedig úgy elsétált, hogy vissza sem nézett. Se egy huncut mosoly, se egy perzselő tekintetet, semmi.

Belém mart a felismerés, talán Mason megunta ezeket a játszmákat. Nem vesz komolyan sem engem, sem az érzéseket, amik bennem dúlnak. Mert az még gondolatban sem jöhet szóba, hogy rajtam kívül mást is szerethet.

Mason Medsen csak az enyém.

Amint apám megengedte, el is hagytam a fogadást. Hátramentem a kisházba, és festettem. Apám építette nekem, amikor kislány voltam. Nem akarta, hogy az egész ház össze legyen maszatolva, így kaptam egy saját kis búvóhelyet. Sokszor szolgált menedékként, amikor nem bírtam megbirkózni a fájdalommal. Itt megszűnt a világ összes baja létezni, csak én voltam, és a képeim. Az egyetlen hely volt a városban, ahol képes voltam még elhinni, hogy minden rendben lesz. Arra a nyugalomra leltem, amire éppen szüksége volt a lelkemnek.

Csak a szép emlékeket próbáltam felidézni. Azokat, amiket nem érintett még meg a változás szele. Ehelyett folyton azon az átkozott kedd reggelen járt az eszem. Nem tudtam kiverni a fejemből, hogy történt még valami Avával. Valami nagyon komoly dolog, ami miatt néhány óra alatt képes volt eldobni húszévnyi barátságot.

Azt hiszem, minden változás közül ezt fájt a legjobban.

Ava volt a legnagyobb veszteségem, de én nem akartam lemondani róla. Harcolni akartam érte, ahogy Masonért is. Ebben a városban volt minden, ami a szívemnek fontos, és nem mondhatok le róla csak azért, mert úgy vélem, máshol boldogabb lennék.

– Mi a… – ugrottam fel hirtelen, ahogy halk neszezésre lettem figyelmes. A hátamba élés fájdalom nyilallt, így visszahuppantam egy pillanatra. Észre sem vettem, mikor aludtam el. – Dadus, a frászt hoztad rám.

– Jó reggelt, bogaram – mondta vidáman, miközben letette a kezében lévő vázát. – Vasárnap van, bogaram, ideje felkelni.

– Vasárnap? – néztem rá döbbenten.

– Igen. Édesanyád már halálra van rémülve, hogy nem eszel, és nem mozdulsz ki innen.

– Csak nem vettem észre az idő múlását. Ez minden. Ő is tudja, hogy elő szokott fordulni, amikor festek.

– De nem napok, kicsi bogaram, csak órák. Még édesapád is itthon van, hogy meggyőződjön róla, jól vagy.

– Megmondhatod neki, hogy felesleges aggódnia, jól vagyok.

– Remélem, láttad a gyönyörű csokrot, amit Mason úr küldött – mondta sokat sejtetően. Azóta igazgatta azt a csokrot, amióta csak kinyitottam a szemem. – Jobban meg kellene becsülnöd az urat – tette hozzá, én pedig elmosolyodtam. Matilde minden alkalmat megragadott az elmúlt hét évben, hogy hangsúlyozza, mennyire összeillünk Masonnel. Mintha átlátott volna a lelkemen, és pontosan tudná, mit érzek. – Jobb lenne igyekezned, kis bogaram, mielőtt valaki lecsapja a kezedről. Mason úr nagyon jó parti, és nem fog örökké várni.

– Jól van, dadus, elég! – mondtam ingerülten, a táskámat keresve. Matilde olyanokat mondott, amivel tisztában voltam, csak épp nem akartam tudomást venni róla.

– Igazad van, bogaram, hiszen ez úgysem számít, ha nem szereted – mondta, miközben kinyitotta az ablakot. Nekem pedig megállt egy pillanatra a kezem a levegőben.

– De szeretem – nyögtem ki végül. Egyszer valakivel úgyis őszintén kell beszélnem, és erre a legalkalmasabb Matilde volt.

– Akkor miért nem mondod meg neki, kis bogaram? Hét éve vár türelmesen, de nem fog az örökkévalóságig.

– Mert félek.

– Mitől, kis bogaram? Masonnél jobb társat nem is találhatnál magad mellé.

– Ha teljesen átengedem magam az érzésnek, olyanra fog kényszeríteni, amit nem akarok. A végén gyűlölni fogom, amiért feladtam az álmaimat. És én nem akarom őt gyűlölni.

– Ugye tudod, hogy ez nagy butaság, aranyom? A szerelem mindig megtalálja a helyes utat. Ha átengeded őt másnak, lehet, hogy az álmaid megmaradnak, de soha nem leszel igazán boldog – mondta, én pedig szó nélkül megöleltem. Nem is igazán tudtam, mit mondhatnék neki, hiszen teljesen igaza volt. Csak… lehet, hogy ezzel a felismeréssel már nagyon elkéstem.

– Jól van, dadus, most átmegyek Medsenékhez. Kérlek, mondd meg a szüleimnek, hogy ne aggódjanak.

– Egyél is valamit, mielőtt elmész! – kiáltott utánam.

A ház felé haladva ránéztem a telefonomra.

Mason már többször is keresett, és Aliciától is volt jó pár üzenetem. Érdekes, de egyszer sem hallottam, pedig nem volt lehalkítva. Ő betartotta az ígéretét, és tényleg keresett szombaton. Megint én voltam az, aki nem volt elérhető. Mason mindig tudta, ha szükségem volt rá, és mindig mindent odaadott magából. Én pedig csak önzéssel és kegyetlen szavakkal „háláltam” meg. Két élet is kevés lenne, hogy mindazt a jóságot viszonozzam, ami tőle árad felém. Elég lett volna, ha felhívom, és megköszönöm a virágot, de én látni akartam őt. Kellett, hogy tudjam, nem üldöztem el még az egyetlen férfit, akit valaha is szerettem.

Egy gyors zuhany, ha már két napja nem sikerült kimásznom a kis házból. Egy farmerra és egy rövid ujjú topra esett a választásom, ami természetesnek hatott.

Reményeim szerint Mason az apjáéknál lesz vasárnap lévén, ahogy mindig. Csak háromutcányira volt tőlünk a Medsen villa. Máskor gyalog tettem volna meg ezt az utat, de most elővettem az autómat. Képtelen lettem volna végigmenni az utcán, és elviselni az emberek kíváncsi tekintetét. Úgy bámultak, mintha rám lenne írva valami sötét titok. Minden sarkon ott lesz Nicholas lejárató kampányának egy-egy mozzanata, és én egyáltalán nem akartam ennek részese lenni.

Öt perc alatt megérkeztem, és gyorsan kikászálódtam a kocsiból. Előszedtem a legszebb mosolyom, és becsengettem. Igyekeztem csak az előttem álló néhány kellemes órára gondolni. Judith Medsen nyitott ajtót, ami ritkaságszámba ment.

– Milla, minő meglepetés! Gondolom, Masont keresed.

– Igen – feleltem békülékenyen, mert az utóbbi időben nem voltam a szíve csücske.

– Gondolom, jöttél, hogy kitépd a fiam szívének egy újabb darabját – mondta, én pedig meglepetten néztem rá.

– Eszemben sincs bántani Masont, Judith.

– Akkor jobb lenne, ha keresnél magadnak egy másik játékszert, őt pedig hagynád, hogy megtalálhassa a nőt, aki valóban szereti.

– Milla, te vagy az? – hallottam meg Brian hangját a szalon felől, de én még mindig Judithot bámultam.

– Menj, Milla, ne várasd meg őt. Én pedig szólok Masonnek, hogy megérkeztél – felelte, és elment.

Álltam még ott néhány másodpercig földbe gyökerezett lábbal. Miért nem veszi észre senki, hogy valójában mennyire szeretem Masont, és mennyire nehezemre esik megjátszani az ellenkezőjét? Akkor akartam átadni magam, amikor már teljesen biztos vagyok mindenben. Mert üres ígéreteket, hazug szavakat és megjátszott érzéseket Mason nem érdemelt volna. Ebben a pillanatban nem akartam ezt túlgondolni. Úgy látszik, nem csak a politikában szabadulnak el lassan az indulatok.

Vettem egy mély levegőt, és beléptem a szalonba.

– Milla, lányom, de jó, hogy látlak – mondta Brian, miközben őszinte öröm csendült a hangjában. Szinte újra kislánynak éreztem magam, és rohantam a karjaiba. Egyvalaki ezen a földön legalább még mindig szeretett engem.

– Tudom, hogy mostanában nem sokat jártam erre… – mondtam bűnbánóan, és az ölébe hajtottam a fejem, ahogy kislányként. Ő pedig gyengéden simogatta a hajamat. Tudtam, hogy nehezen viseli, hogy Alicia nem akart hazajönni. Mindig rajongva imádta egyetlen lányát.

– Nem érdekes, a fő, hogy most itt vagy. Inkább mesélj, hogy érzed magad.

– Azt hiszem, pont úgy, mint mindenki más – mondtam annyira lazán, ahogy csak bírtam. Tudtam, ha elmondom az igazat, vissza fogja mondani apámnak, apám pedig majd aggódni fog értem. De most volt elég dolga, én nem akartam, hogy még velem is foglalkoznia kelljen. Majd túllendítem magam ezen az egészen. – Döbbenten és értetlenül állok a történtek előtt. Remélem, hamar megtalálják a tettest.

– És Ava?

– Aggódóm érte. Nicholas kedd óta senkit sem enged a közelébe, és pénteken nagyon rosszul nézett ki. Ava nem nagyon szeretett beszélni arról, Nicholas mit művelt az utóbbi időben, de nagyon szeretném tudni, hogy nem bántja őket.

– Ezt senki sem tudja. Gyakorlatilag elbarikádozta a házat, és csak akkor lép ki, ha egy újabb hazug maszlagot kell elhinteni az újságban. Mesélek egy történetet neked, ahogy régen. Még megfekszi a gyomrunkat ebéd előtt ez a sok politika.

– De nagyon rémisztő legyen ám! – mondtam mosolyogva, Brian pedig bólintott. Kislány korunkban nagyon szeretett minket Aliciával rémtörténetekkel ijesztgetni.

Ugyanígy hajtottuk az ölébe a fejünket, és reszketve hallgattuk a változatos történeteket.

Behunytam a szemem, nehogy egy árulkodó könnycsepp legördüljön arcomon. Ebben a pillanatban nagyon sokat jelentett nekem ez a néhány normális perc, és hálásan szorítottam meg a mellettem nyugvó öreg kezet.

A történet már a vége felé járt, amikor megéreztem őt. Nem kellett körbenéznem, hogy tudjam, jelen van. Olyan volt, akár a mágnes. Azonnal elkezdett magához vonzani, ha egy légtérbe kerültünk. Kicsit elfordítottam a fejem, hogy rálássak, de ne zavarjam meg Briant sem.

Az ajtónak támaszkodott, és engem figyelt. A tekintete perzselte a testemet. Éreztem, ahogy lassan emelkedni kezd a testhőmérsékletem, gyorsul a pulzusom, és hevesebben kezd verni a szívem.

Észveszejtő látvány volt a szűk farmerben és a felsőtestére feszülő pólóban. Láttam, hogy engem mustrál, és a ruháim szépen lassan kezdtek leolvadni rólam. Azt hiszem, félbe kell szakítanom Briant, ha akarok még délutánra egyetlen épp agysejtet is. Tekintete simogatta a bőrömet, akár a selyem – lágyan, puhán. Bámultam őt, mert most büntetlenül megtehettem. Gondolatban levettem róla a pólót, és szoborszerű mellkasát néztem, majd hasának kockás izmait. Pontosan emlékeztem rá, milyen érzés, amikor a körmömmel végigszántok kőkemény izmain. Kényszerítettem magam, hogy lejjebb már ne vándoroljon a tekintem.

Tudtam, hogy a méretes dudor, amit a nadrágja rejt, képes lenne egészen a mennyekig repíteni. A gondoltra még a nyál is összefutott a számban, és lassan elkezdtek kiégni józan agysejtjeim.

– Apa, elrabolhatom Millát? – hallottam meg mély, rekedtes hangját, és szinte szétfeszített a bennem felgyülemlő vágy. Komoly megpróbáltatás lesz, hogy ne vessem rá magam.

Tudtam, ha kiégetném magamból a vágyat, akkor egy ideig kicsit könnyebb lenne a közelében lenni. De most már sokkal többet akartam néhány pásztoróránál.

– Persze, menjetek csak, és mulassatok jól! – mondta vidáman Brian, én pedig lassan felemeltem a fejem. Abban sem voltam biztos, hogy véget ért a történet. Ha igen, én biztosan nem hallottam. – Csak gyere gyakrabban, lányom.

– Ígérem, hogy megpróbálok – feleltem, és puszit nyomtam az öreg, ráncos arcra, mely oly kedves volt a szívemnek.

Igyekeztem a padlót bámulva átszelni a nappalit, hogy belátható időn belül az ajtóhoz érjek. Néha nem is értettem magam, hogyan vagyok képes megállni, hogy ne érjek hozzá, ne csókoljam meg.

– Gyere! – mondta szinte súgva, mikor a közelébe értem. – Menjünk, mielőtt apámnak eszébe jut, hogy van még egy remek története – tette hozzá jókedvűen, és az ajtó felé kezdett terelni. Nem készültem arra, hogy bárhová is megyünk.

– Hova megyünk?

– Csak gyere! – felelte, és beültetett az autójába.

– Nem hiszem, hogy olyan ruhában vagyok, ami jelenleg bárhol a városban megfelel.

– Csak nyugalom. Dőlj hátra és élvezd a napot, ha már kibújtál a csigaházadból – felelte titokzatosan, én pedig oldalra fordítottam a fejem, hogy zavartalanul bámulhassam a profilját. – Mióta jársz te kocsival? – kérdezte, ahogy kifordult az utcára.

Persze, hiszen pontosan a ház előtt parkoltam. Néhány centire a kaputól, hogy egy métert se kelljen megtennem gyalog az emberek között. Elfordítottam a fejemet, és a másik oldalon kezdtem kibámulni. Nem akartam, hogy bármit is leolvasson az arcomról a fájdalomból, ami jelenleg átjárta a testemet.

– Apám javasolta, hogy biztonságban legyek, amíg megtalálják az elkövetőt. Én pedig szót fogadok, hogy miattam ne kelljen aggódnia.

– Aha, és ezzel most engem akarsz hülyíteni vagy magadat? Apám lehet, hogy bevette azt a sok maszlagot, amit összehordtál. Tudod, kitűnő a pókerarcod, ezt apádtól örökölted. De sértő rám nézve, ha azt hiszed, én is beveszem.

– Szerdán reggel bemenni az egyetemre borzalmas volt. Az emberek összesúgtak a hátam mögött, és szánakozó tekintettel néztek rám. Jaj, a szegény kislány, milyen borzalmas családba született. Vajon az apja őt is bántja? Az egyetemen úgy rebbentek szét, amerre csak mentem, mintha valami halálos kórságot hordoznék. És hazafelé… úgy néztek rám, mintha még élni sem volna jogom. Nem akarom hallani, miket hordanak össze apámról.

– Nincs ezzel semmi baj, Milla. Ez szerintem is egy okos döntés – felelte, és egy pillanatra megérintette a combomat, majd továbbsiklott a keze a rádió felé. Én pedig csak bámultam a combomat bűvölten ott, ahol megérintette. Szinte égett a bőröm, és a pulzusom újra szaporább lett. Csak arra tudtam gondolni, milyen kár, hogy hatalmas tenyere nem időzött többet rajtam. Közben Mason halkan zenét kapcsolt, én pedig elmosolyodtam. Réges-régen összeválogattunk egy olyan CD-t, amelyen csak olyan dalok voltak, amiket mindketten szerettünk. Nem is tudom, mikor hallgattuk utoljára ezeket a számokat.

– Hát meg kell hagyni, elég gáz számokat hallgattunk együtt – mondtam mosolyogva, és hátrahajtottam a fejem, hogy tovább csodálhassam a profilját, ahogy megszólalt a U2 Beautiful day című száma.

– Nem is, akkoriban ez nagyon is menő volt – felelte, és kisfiús mosolyra húzódott a szája, amitől gyorsabban kezdett dobogni a szívem.

– Aha – mondtam, és próbáltam komoly maradni, miközben továbbkapcsoltam a CD lejátszót, és az N’Sync This I Promis You című száma csendült fel.

– Na jó, ez talán egy kicsit nyálas, de szerintem nem véletlenül került fel erre a CD-re – felelte.

Tudtam, mire gondol, de nem tudtam, mit is mondhatnék rá ebben a pillanatban.

Igen, ez a dal azért került fel, hogy elmondja, mennyire vágyott arra, hogy vele járjak, és ne Jadennel.

– Nagyon lányos korszakomat élhettem.

– Miért nézel így? – kérdezte mosolyogva, én pedig észre sem vettem, hogy rajta felejtettem tekintetemet gyönyörű arcán.

– Köszönöm a virágokat. Gyönyörűek.

– Csak reméltem, hogy átjössz, és egy kicsit felrázhatlak. Édesanyád nagyon aggódott, amiért bezárkóztál a kis házba. Szeretném, ha ennél jobb színed lenne a ma esti partin.

– Milyen partin? – néztem rá kíváncsian, mert lövésem sem volt, miről beszél. Nem emlékeztem rá, hogy bárki is említett volna bármilyen partit még a héten. Nekem erre a hónapra pont elég is volt a pénteki fogadás.

– A temetés óta nem a földön jársz, Milla. Ma lesz a vacsora, amin édesapád hivatalosan átveszi az ideiglenes elnökséget. Nyolcra tele lesz a házatok…

– Fürkésző tekintetekkel és pletykáló viperákkal. Nem gondoltam, hogy ez ilyen gyorsan fog menni – mondtam szomorúan. A fejemet a másik oldalra fordítottam, és kinéztem az ablakon. Már egy ideje elhagytuk a várost, és fogalmam sem volt, hova megyünk.

– Nem maradhat az ország vezető nélkül, te is tudod.

– Igen, tudom. Csak itt legbelül reméltem, nem apám lesz az.

– Minden rendben lesz, Milla.

– Igen, mindenki ezt mondogatja, én mégsem érzem igaznak. A rendőrség meg fogja találni az elkövetőt? És Jadent? Ha meglesz, az emberek el fogják hinni, hogy tényleg nem apám tette?

– Lesz más, amiről pletykálhatnak. Nem fognak örökké ezen rágódni.

– Remélem, igazad van.

– Persze, hogy igazam van – mondta, miközben leállította az autót.

Kiszálltam és körbenéztem, amíg Mason a csomagtartóban kutakodott.

Jóval a város határán túl voltunk, a folyóparton. Egy hatalmas szomorúfűz, lassan csordogáló víz, zöld fű, színes virágok, és végtelen nyugalom.

– És mit is fogunk itt csinálni? – kiáltottam Masonnek, miközben levettem a cipőmet, felhajtottam a nadrágomat, és belelógattam lábam a hűvös vízbe.

– Csak kikapcsolódunk egy kicsit és beszélgetünk – mondta, miközben valamit matatott a hátam mögött, én pedig megfordultam. Egy hatalmas pokróc volt, tele mindenféle étellel. – És persze eszünk, mert az a hír járja, hogy a múlt héten még azt is elfelejtettél.

– Ez nem is igaz – tiltakoztam, bár valószínűleg nagyon is igaz volt. – Csak nem mindig voltam éhes.

– Pedig most minden erődre szükség lesz – mondta, miközben egy pohár narancslevet nyomott a kezembe.

– Tudom. De nem tudtam úgy csinálni egyik napról a másikra, mintha mi sem történt volna. Ava húsz évig volt a legjobb barátnőm, Mason. Egy nap sem telt úgy, hogy ne beszéltünk, hogy ne találkoztunk volna. Ezen nem tudtam öt perc alatt túltenni magam.

– Ezt senki sem kérte tőled, Milla. De azt sem szeretnénk, hogy belebetegedj. Vagyunk még körülötted, akire számíthatsz.

– Tudod, azt sem értem, mi történt – mondtam a vizet bámulva, miközben egy falat pirítóst nyomott a számba. – Az egyik pillanatban még minden normális volt, a másikban pedig csak eltűnt, mintha soha nem létezett volna.

– Csak adj neki egy kis időt. Mindenki számított arra, hogy Nicholas a lehető legtöbb hasznot akarja majd húzni a helyzetből.

– De én nem, hát nem érted? – fakadtam ki, kiadva magamból minden keserűséget. – Egész végig azért küzdöttem, hogy ne kelljen semmi mással foglalkoznom, csak az én kicsinyes életemmel. Próbáltam elhitetni magammal, hogy semmi sem a részem, ami ebben a városban történik, mert nem tartozom ide. Aztán reggel kinyitottam a szemem, és ebben a valóságban ébredtem, ami szörnyű volt. Ami még borzalmasabb, hogy ráébredtem: bármennyire is nem ide akarok tartozni, mégis minden itt van, ami valaha is fontos volt, és a szívemnek kedves. Csak ülök néha, bámulok magam elé, és semmit sem értek abból, ami körülöttünk történik.

– Mert ez az egész tragédia érthetetlen és értelmetlen. Nicholas pedig az örökségre hajt. Amint meglesz a tettes és Jaden visszatér, minden a rendes kerékvágásba kerül újra – felelte, és még egy falat kenyeret nyomott a számba.

– Mason, képes vagyok egyedül is enni – mondtam nevetve.

– Tényleg? Mert nem látom. Biztos forrásból tudom, hogy indulás előtt sem ettél.

– Te figyeltetsz engem?

– Nem, csak aggódom érted, ahogy mindenki. Nehogy azt hidd, hogy nem tudjuk, kihúzták a lábad alól a talajt. Édesapád nagyon aggódik, hogy veled is történni fog valami.

– Ugyan, tudod, hogy felesleges aggódnia.

– Valóban? Két napon át hívtalak, és egyszer sem vetted fel a telefont, pedig nem volt lehalkítva. Édesanyád legalább háromszor járt nálad a kis házban, de meg sem hallottad, amit mond. Matilde minden tálcát, amin ételt vitt be, érintetlenül hozott ki…

– Jól van, jól van! Csak adjatok egy kis időt, amíg túlteszem magam a veszteség érzésén.

– Nem vesztetted el sem Avát, sem engem, Milla – felelte, én pedig ránéztem.

Telt ajka szinte vonzotta a tekintetemet, a teste pedig az enyémet. Láttam, ahogy az arcomat fürkészi, majd pillantása az ajkamra csúszott. Nyelvem lassan végigsiklott alsó ajkamon. Láttam, ahogy bűvölten figyeli nedves ajkamat, és lassan az övé is szétnyílik, majd élesen kifújta a levegőt.

Már magam sem tudtam, mit is csinálok, de nem akartam tovább kordában tartani az érzéseimet. Itt voltunk ketten egy gyönyörű, elhagyatott réten. Felé hajoltam még mindig a száját bámulva, de Mason hirtelen felállt, én pedig felébredtem a transzszerű állapotból.

– Menjünk, mert hamarosan tele lesz a házatok emberekkel, és én sem akarok késni – mondta, és a kezét nyújtotta felém, hogy felsegítsen, de én a cipőm után nyúltam. Valami különös fájdalom suhant át a testemen, és belemart a szívembe. – Édesanyádnak megígértem, hogy időben otthon leszel.

– És ha én nem akarok részt venni rajta? – kérdeztem, próbálva felvenni a beszélgetés ritmusát, miközben árulkodó könnycseppek gyűltek a szemembe.

– Muszáj, hiszen édesapádnak ez nagyon fontos, és szüksége van a támogatásodra – hallottam könnyed hangját valahonnan a hátam mögül, miközben én még mindig a cipőmmel bajlódtam, hogy elrejtsem a könnyeimet.

A visszautasítás vasmarokkal szorította össze a szívemet. Fullasztó volt az érzés, hogy Masonben valami megváltozott. Itt voltunk kettesben, és sehol egy lopott csók, egy érintés, sehol egy bók.

Soha nem utasította vissza, ha meg akartam csókolni. Ha egy szenvedéllyel teli órát akartam vele tölteni, mindig készségesen megadta.

De most… most úgy viselkedett, ahogy mindig is vártam tőle. Mint egy jó barát. Szinte alig kaptam levegőt a gondolatra, hogy talán van valakije. Ha így is van, ez csak az én hibám. Egy gyerekes álomvilágban merengtem, miközben ő keresett valakit, aki viszontszereti, és nem fél kimutatni. Nem nagyon akartam beszállni az autóba. Nem akartam itt hagyni ezt a biztos menedéket, ahol Mason csak az enyém volt.