A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

FROGKISSER

Copyright © 2017 by Garth Nix

Published by arrangement with Jill Grinberg Literary Management LLC.

All rights reserved.

Fordította: Heinisch Mónika

Copyright © 2017 by Garth Nix

Hungarian translation © Heinisch Mónika, 2025

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Márton Zsófia

Borítóterv © Füle Viktória, 2025

Tördelő: Kaposvári Zsolt

Korrektor: Kótai Katalin, Dobos Attila

ISBN 978-963-432-308-2

gabo.hu

facebook.com/ CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

A Ciceró Könyvstúdió könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Annának, Thomasnak, Edwardnak,
rokonaimnak és barátaimnak.

Különösen Csavardi-Nix Samunak, a labradornak, aki váratlanul csatlakozott a családunkhoz körülbelül három hónappal azután, hogy írni kezdtem Buzgóról, a királyi kutyáról, illetve Yumdinak és Bytenixnek, akik jó messzire előrefutottak az élet leghosszabb sétáján.

ELŐSZÓ

Tíz évvel korábban

Egy jégvihar alatt történt, amikor a befagyott várárok fölött tomboló szél üvöltve ostromolta dárdáival a kastély falát és gondosan bezárt ablakait. Ám akármilyen ádáz lovagi fegyverzettel támadt a zimankó, a nagy csarnokban kellemes meleg honolt.

Kandallóinkban magasra csaptak a lángok, kétszer annyi apró fenyőtobozt dobtunk az egész évben szárított nagy fahasábokra, mint szoktunk. Tömjénhez hasonló illatuk vékony füstkígyókba vegyülve bodorodott az összebújva alvó kiskutyák fölé, akik a legnagyobb lánggal lobogó tűz elé terített szőnyegen hevertek, roppant kényelemben.

Legalább két tucat kiskutya alkotta a folyton izgő-mozgó kupacot, és csak egy ember. Egy hercegnő, bár első pillantásra nem látszott annak, mert ruháját inkább kertészfiúkon lehetett volna elképzelni. Az állatkölykökkel ellentétben mélyen aludt.

A kutyák elhallgattak, amikor az ezüstözött szájkosarat viselő, nagy, öreg szuka bejött a csarnokba, és odasétált hozzájuk. Fáradtan lerogyott a szőnyegre, és halk, mély hangon felvakkantott. A kölykök azonnal felugrottak a helyükről, két sorba rendeződtek, és a fülüket hegyezve figyeltek.

A kislány éppen csak megrezdült a nagy felbolydulásra, majd az oldalára fordult. Az egyik kiskutya megbökdöste az orrával, és már éppen finoman meg is harapta volna, hogy felébressze, amikor a rangidős eb rászólt:

– Hagyjátok aludni a hercegnőt! Túl kicsi még, nem az ő fülének való, amit mondani fogok. Minél később ismeri meg a félelmet, annál jobb. Ha eljön az idő, mindnyájan az ő bátorságára fogunk támaszkodni.

– Mi legyen a nővérével? – kérdezte a legidősebb kutyakölyök, aki szeretett kérdésekkel buzgólkodni. – Idehívjam?

– Ne! – felelte az öreg kutya. Sóhajtott, aztán megszagolt valamit, ami kigurult a tűzből. Mivel nem volt ehető, nyomban folytatta is. – Nem kell. Egyelőre minden maradjon köztünk. Ez a dolog csak a királyi kutyákra tartozik, senki másra.

A kölykök alig tudták megállni, hogy esztelenül ugrálni és birkózni kezdjenek egymással. Micsoda izgalom! A nagy testű szuka szigorú tekintete azonban egykettőre megzabolázta a legizgágább kiskutyát is, így lecsillapodtak a kedélyek.

– Az új herceg varázsló – folytatódott a beszámoló. – Igazi. Nem kontár. Dermedt a szíve, és egyre csak hidegebb lesz.

A kiskutyák morogtak és vicsorogtak.

– Más varázslókkal is szövetségben áll – folytatta az idős kutya. – A létező leggonoszabbakkal, legalattomosabbakkal, legveszélyesebbekkel. Egyelőre nincs elég hatalmuk terveik megvalósításához, ám ahogy telik az idő…

– És most mi legyen? – kérdezte a második legnagyobb kölyök, aki csak ritkán szólalt meg. – Mit csináljunk?

– Figyelünk. Várunk. Védjük a hercegnőket. Hadd éljenek vidáman és gondtalanul. Ép szívre és kellemes emlékekre van szükségük ahhoz, hogy később teljesíthessék küldetésüket.

Az öreg kutya mindkét hercegnőről beszélt, de közben a szőnyegen durmoló fiatalabbat leste. A kölykök is arrafelé fordultak, szeretettel és rajongással a szemükben.

Közös figyelmükből valami különleges erő sugározhatott, mert a hercegnő felébredt. Meglátta az öregebb kutyát, és felsikoltott örömében. Odaszökkent hozzá, hevesen átölelte, és lelkes arcnyalogatás lett a jutalma.

– Mesét! – kiáltott fel a kislány. – Mesélj nekünk valamit!

ELSŐ FEJEZET

Amelyben Morven Denholmja békává változik

Végeérhetetlennek tetszett az éktelen sikoly. A kastély könyvtárában olvasó Anja hercegnő eleinte nem szentelt neki túl sok figyelmet, de később felemelte a fejét, és fülelni kezdett.

– Elég baljós! – jegyezte meg Gotfried, a könyvtáros magas, remegő hangon.

A hang annyira felzaklatta, hogy egy idő után bagollyá változott, és felöklendezte az előző nap vacsorára elfogyasztott egér csontjainak gombócait. A feszültség mindig ezt hozta ki belőle. Mármint a bagolyformát. A köpet csak velejárója volt az alakváltásnak.

– Szerintem is – ráncolta a homlokát Anja.

Szokás szerint a nővére, Morven sikított, csak ezúttal még fülsértőbben és hosszabban.

Nyomatékos erővel összecsukta a könyvet, és le is lakatolta, mivel a Bűbájos betűszedőtanonc kalandjainak betűi hajlamosak voltak lecsusszanni az oldalakról, és a könyvtárban lófrálni. Ami azt illeti, egy korábbi olvasás során már eltűnt belőle néhány keresetlen szó, például a tüstént és a haladéktalanul, amelyek Gotfried szerint azóta el is hagyták a kastélyt… vagy talán a kutyák gyomrában végezték.

Még mindig tartott a sikoly, amikor Anja kirohant a könyvtárból, átszaladt a kastély középső udvarán, és felkaptatott a nővére szobájába vezető lépcsőn. Morven volt a birodalom örököse – legalábbis elméletben. A testvérek mostohaszülei igencsak megbonyolították az örökösödési rangsort.

Élete későbbi részében Anjának már a könyökén jött ki a kérdés: Hogy lehet valakinek két mostohaszülője, és egyetlen édesszülője sem? Pedig kézenfekvő volt a válasz. Anyjuk, egy Trallónia nevű apró királyság úrnője, meghalt, amikor Morven hatéves volt, Anja pedig három. Apjuk egy évvel később újranősült, és feleségül vette Yselde bárónőt.

Ekkor kaptak egy mostohaanyát, aki ugye elvileg gonoszkodott volna velük, de valójában ügyet sem vetett rájuk, mert kizárólag a botanika érdekelte. Rájuk sem hederített, jelentsen ez jót vagy rosszat. Szinte minden idejét a növényeknek szentelte.

Csakhogy az esküvő után egy évvel az apjuk is meghalt, Yselde bárónő pedig nőül ment Rikard herceghez.

Így a lányoknak két nevelőszülőjük lett. Botanikus mostohaanyjuk nem sok vizet zavart, a mostohaapjuk viszont tényleg gonosznak bizonyult, és szemet vetett a királyi trónra. Bár a törvény szerint tizenhat éves korában Morvenre szállt volna a korona, három hónap alatt bebizonyosodott, hogy Rikard herceg ezt valahogy meg fogja akadályozni.

Talán már el is intézte – gondolta magában Anja, miközben Morven ajtaján kopogtatott. Választ nem várva belépett. Ahogy sejtette, nővére a fogadószoba kanapéján hevert, és a mennyezetet bámulva sikított és rúgkapált. Bethany, a szobalánya egy közeli zsámolyon ült és kötögetett. Vállára omlottak a fonalak, amelyekből galacsint rögtönzött füldugónak.

Anja a nővére fölé hajolt, és két fejleményt várt egyszerre: Morven a könnyfátyolon keresztül észreveszi, és végre levegőt vesz.

– Mi történt? – kérdezte tőle.

Morven abbahagyta a sikítozást, és sírva fakadt.

– A mos… mos… mos…

– A mostoha-nevelőapánk – tippelt Anja.

Biztos volt benne, hogy nem a mostohaanyjukról, hanem a mostoha-nevelőapjukról van szó. Yseldét már legalább egy hónapja nem is látták. Messzi vidékeken kutatott valami ritka cserje vagy facsemete után.

– Átvá… átvá… átvá… átvá…

Anja felvonta a szemöldökét. Többnyire könnyen lefordította magának Morven hisztis hüppögéssel tarkított mondatait, de ez most kifogott rajta.

– Átváltoztatta – nyögte ki a nővére.

– Átformálta?

– Denholmot.

Az idősebb lány még keservesebb sírásban tört ki, könnyei szinte vízszintesen áradtak a szeméből. Anja hátrált néhány lépést, mert egészen megütközött a látványtól.

– Átfo… átformálta… egy… egy…

– Rikard átváltoztatta Denholmot valamivé – összegezte Anja.

A herceg többek között azért volt gonosz mostoha, mert konyított a varázsláshoz. Denholmnak pedig az a kétes szerencse jutott, hogy éppen ő hódította meg Morven hercegnő szívét. Bár apja jelentéktelen kis birodalmat irányított, egyike volt a legelfogadhatóbb kérőknek a kastélyba özönlő, szépreményű ifjak sorában.

Anja kedvelte, és sajnálta is amiatt, mert szőke hajjal és kék szemmel áldotta meg a sors – ezekkel ébresztett ugyanis határtalan rajongást Morvenben. Mivel a hercegnő a hollófekete hajával, hófehér bőrével és meleg csokoládébarna szemével szintén nagyon szép volt, legtöbb kiszemeltje viszonozta is az érzelmeit, egészen addig, amíg bele nem habarodott valaki másba.

Az elutasított hercegek hazamentek silány verseket írni, és kandallók mellett borongani. Vagy folytatták a keresést, és kiderült, hogy valaki mégis jobban tetszik nekik. Esetleg felfalta őket egy sárkány. De akár verseket írtak, akár másvalakit öleltek, netalán egy sárkány gyomrában feküdtek, vissza egészen biztosan nem tértek.

Alakváltásra alig akadt példa. Denholm a jelek szerint arra az ostobaságra vetemedett, hogy reggeli közben járult Rikard herceg színe elé, talán meg is kérte Morven kezét, ami a varázsló szemében egyet jelentett azzal, hogy készen áll az átlényegülésre. Ha Morven férjhez menne, szövetségese akadna, így még nehezebb lenne félretolni az útból. Ha emellett még a palotában is marad, Rikard örökre lemondhat a trónról.

– Mivé változtatta? – faggatta Anja.

– Bé… bé… bé… bé…

– Békává – bólintott a fiatalabb hercegnő. – Ezt a szegényes fantáziát! Jellemző! Hagyd abba a sírást, Morven! Nem dőlt össze a világ. Megcsókolod, és visszaváltozik.

Az idősebb lány erősen párás szemmel meredt a húgára. Duzzadt rózsabimbóhoz hasonló ajka szinte lázasan reszketett. Nyögés tört fel a torkából.

– Nem lehet – szólalt meg Bethany, aki Anja hangjának hallatán kivette a füléből a fonaldarabokat. – Kiugrott az ablakon, bele a várárokba.

– Hát akkor menj le, és hozd vissza! – javasolta Anja a nővérének. – Aztán csókold meg!

– De hiszen az árokban több ezer béka van! – akadékoskodott Bethany derűsen.

– Őt felismeri Morven – erősködött Anja. – A hercegnő. Az igaz szerelem. Meg a többi.

Bethany grimaszolt.

– A herceg megtiltotta, hogy a hercegnő a következő egy hétben elhagyja a lakosztályát.

– Te… te… te… – zokogta Morven.

Anja is grimaszolt, majd sóhajtott.

– Tudom, tudom. Azt akarod, hogy hozzam fel én.

Morven pityergett, aztán csuklott, és végül bólintott.

– És mondd csak: hogy találjam meg a rengeteg béka között? Nem az én szerelmem! – Anja rövidesen meg is válaszolta a saját kérdését. Nem tehetett mást, hiszen Morvennek elképzelése sem volt a megoldásról. – Kell egy varázsvessző, amit behangolok a kérőd egyik hajtincsével. Gondolom, megtartottad emlékbe egy hajtincsét.

Bethany horkantott.

– Nem is egyet! Egy medalionban.

Morven zokogva leakasztotta nyakáról a láncot, és kihúzta a ruhája fűzőjéből a kristálymedaliont. A szív alakú ékszer résein kitüremkedtek a beletuszkolt fürtök.

– Őszintén szólva elég sok dolgom van – próbálkozott Anja.

Semmi kedve nem volt a várárok szélén egyensúlyozva békákban keresni a herceget.

– Kéh… kéh… kéhrlek! – zihálta a nővére. – Kérlek!

– Fejezd be a sápítozást, Morven!

Az idősebb hercegnő gyászos arccal, remegő kézzel adta át húgának a medaliont.

– Ígérd… ígérd meg, hogy megtalálod nekem az én Dennie-met! Én megh… megh… meghalok nélküle!

Anja sóhajtott, felemelte a kezét, és kivett a kristályszívből néhány fürtöt, amelyeket aztán gyorsan a szoknyája övére akasztott erszénybe dugott.

– Jól van. Megígérem!

– Testvéreskü? – kérdezte Morven.

Félrebillentette a fejét, és könnyes szemmel, esdeklőn pislogott.

– Legyen. Testvéreskü. Megkeresem, megcsókolod, aztán… minden rendbe jön.

Minden természetesen nem jön rendbe, de Anja tudta, hogy értelmetlen lenne a bonyolult politikai helyzetet ecsetelni Morvennek. Ha nővére udvarlója visszaváltozna emberré, az idősebb hercegnő egy csapásra elfelejtené, hogy újabb ármányra kell számítaniuk a nevelőapjuktól. Fel sem merült benne, hogy a férfi már réges-rég hattyúvá, vagy akár libává változtatta volna őket, ha nem vigyáznak rájuk a kastélyban szolgáló hű alattvalók, az istállólányoktól a konyhafiúkig.

Meg persze a királyi kutyák. Rikardnak egyelőre nem volt elég varázsereje ahhoz, hogy szembeszálljon a kutyákkal, akik egyrészt határtalan hűséggel óvták a hercegnőket, másrészt makacsul hárították a herceg képességeit. Erős öntudatukról leperegtek az átalakítóigék.

Egyetlen legenda maradt fenn kacsává változtatott kutyáról, de az sem fogadta el az új testét, hanem megtartotta kopószokásait. Pár napig együtt vadászott a falkával, aztán amikor sikerült leterítenie egy őzet, a varázslat nyomban meg is tört.

– Köszönöm – mosolygott Morven. – Te vagy a legeslegjobb testvér! A csúcs!

– Tobzódom riválisokban – morogta Anja, miközben elhagyta a szobát, de nem akarta, hogy nővére meghallja. A végén még eszébe jutnak halott szüleik, vagy elkeseredik amiatt, hogy csak egy testvére van, aki feláldozhatja magát a szerelme miatt, és akkor aztán megint sikításra vetemedik. Inkább sírdogáljon halkan.

– Remélem, hogy közben Gotfried is visszaváltozott – dünnyögte Anja, amikor visszaért a könyvtárba.

Az ő segítsége nélkül nem tudta megalkotni a varázsvesszőt, márpedig bagolyalakjában a könyvtárosnak módfelett csapongott a figyelme. Akármilyen félvállról vette a dolgot a nővére előtt, Anja igenis aggódott Denholm miatt. Bár tényleg több ezer béka gubbasztott a várárokban, volt ott temérdek éhes csuka és a békakedvelő gólya is…

Minél tovább töprengett, annál jobban elcsüggedt. A falu egyik lakója is szorgalmasan gyűjtötte a békákat. Akadt olyan kígyó, amelyik egészben nyelte le szerencsétlen jószágokat. Ezenfelül ott bujkált a várárokban a szörny is, aki kevés eséllyel szemelte volna ki magának pont Denholmot, de mi van, ha véletlenül lenyel egyszerre tizenkettőt is?

Ki hitte volna, hogy ennyi veszély leselkedik egy nyavalyás békára? De végül is egy hercegi élet forog kockán!

Azonnal meg kell találni és meg kell csókolni azt az állatot.

MÁSODIK FEJEZET

Anja hercegnő és egy királyi kutya a béka nyomába ered

Gotfried közben szerencsésen visszaváltozott emberré, bár ahogy az egyik könyvtári asztal tetején kuporgott szárnyszerű, fekete köpenyében, még mindig feltűnően hasonlított egy bagolyra. Mielőtt könyvtárosi pályára lépett volna, gonosz varázslónak tanult, de alkalmatlannak bizonyult. Nem hordozott magában elég veleszületett aljasságot, és mivel feszült helyzetekben mindig felvette bagolyalakját, kevés ördögi cselt tudott foganatosítani.

Könyvtárosnak viszont egészen jól bevált, sőt, varázstanulmányainak köszönhetően afféle mesterként okította a téma iránt érdeklődő Anját. A lányt persze csak a jó varázslatok hozták izgalomba. Meg a semlegesek. Na jó, ha őszinték akarunk lenni, a gonoszak is. Csak egy kicsit.

– Készítenem kell egy varázsvesszőt, hogy megtaláljam az árokban a frissen átformált herceget – közölte a hercegnő, miközben vállával benyomta a nyikorgó könyvtárajtót, és besurrant a résen. – Denholm magára haragította a herceget, aki átalakította.

Gotfried pislogott néhányat.

– Megint ember vagy – állapította meg Anja türelmetlenül.

– Jaj, tényleg? – bődült fel a könyvtáros. Sietve lecsúszott az asztalról, és kinyújtóztatta az ujjait. – Egy békaherceg? Akkor szükséged lesz pár hajszálra, némi levágott körömre és lábujjról levakart bőrre.

– Hajszálakat hoztam – felelte Anja, és elnyomta borzongását.

Méghogy lábujjról levakart bőr…

– Aztán kell egy tavacska vizébe mártott, villás végű mogyorógally, egy háromszor megcsavart hajtincs, meg egy egyszerű kis ige – sorolta Gotfried. Karjával csapkodva egy polchoz szökkent, ahol nyomban térdre esett. Zavartan tápászkodott fel, aztán inkább sétálva ment tovább. – Hasonló igéket vonultat fel például a Jövendölések és sorsok második kötete. Vagy az ötödik. Vagy a hatodik. Szerintem szerezz egy mogyoróvesszőt, mártsd bele az árokba, és utána gyere vissza, hercegnő! Addig én keresgélek.

– Figyelj oda! – utasította Anja. – És közben nehogy megtollasodj!

– Dehogy! Az kizárt! Ritka az olyan nap, hogy egynél többször előforduljon.

– A ritka az nem soha. Kérlek, szedd össze magad! Az árok nem biztonságos a békává változtatott hercegek számára. Összevissza működnek az ösztöneik.

– Ugyan már! Eltúlozzák a beszámolókat! – csattant fel a könyvtáros. – Én élvezem, ha bagolytestben lehetek.

– A békatest rosszabb – mondta Anja, és kivonult az ajtón.

A villás mogyoróvessző nem okozott fejtörést a hercegnőnek, mert két mogyoróbokor is nőtt a palota fallal körülvett kertjében. Gallyaikat sokféle varázslathoz fel lehetett használni, ezért mostoha-nevelőapjuk gondját viselte a cserjéknek, majdnem annyira, mint a kastély tornyának párásabb oldalán tenyésző mérges gombáknak.

A hercegnő éppen a lehullott gallyak között kutakodott, hátha valamelyikről letörhet egy darabot, amikor lelkes fújtatás kíséretében megjelent egy fiatal királyi kutya, Buzgó. Növendék teste alig bírta tartani az iramot bumfordi tappancsaival, és bár már nem számított kölyöknek, még nem is nőtt be teljesen a feje lágya.

– Mit csinálsz? – kérdezte az állat. – Én-n-n is se-se-segíthetek?

Ezt persze ugatva adta elő, de Anjának nem okozott nehézséget megérteni a királyi kutyák nyelvét. Jelentős varázserővel bírtak, és ha akarták, könnyedén megértették magukat az emberekkel. Csak az hallotta beszédjüket ugatásnak és morgásnak, akit megvetettek – például Rikard herceg. Az idő múlásával, ahogy mind több gyakorlatot szerzett a kutyákkal való beszélgetésben, a hercegnő azon kapta magát, hogy más állatokkal is egyre jobban szót ért, bár a halakkal és a kétéltűekkel továbbra is nehezen boldogult. Az ő gurgulázásuk hallatán hiába hegyezte a fülét.

– Egy botot keresek – válaszolt Anja, de alighogy kimondta, már meg is bánta.

A bot szó kitüntetett helyen szerepelt a kutyák fogalomtárában.

– Botot? – kapta fel a fejét Buzgó. – Do-do-dobd csak! Dobd már!

– Most nem – rázta a fejét a hercegnő. – Konkrétan varázsvessző kell, amivel megkereshetjük Morven békává változtatott Denholmját.

– B-b-békavadászat! Békavadászat! – lihegte Buzgó, majd farkát csóválva körbeugrálta Anját.

– Nem. Nem békavadászat, hanem békakeresés. Na, ez is jól kezdődik!

Felemelt egy gallyat, amely hosszának kétharmadánál kettéágazott. Buzgó nagy nehezen visszafogta az ugrándozást, és csak egészen aprókat szökdécselt előre. Eljátszotta, hogy nem is vágyott többre, és ártatlanul nézett fel Anjára, miközben nyelve kajlán kilógott vigyori szájából.

– Ügyes vagy, Buzgó! – dicsérte a hercegnő, aki tisztában volt vele, mennyire nehéz egy fiatal kutyának visszafognia magát. Akaratlanul is belelógott az orra mindenbe. – Ha megígéred, hogy jól viselkedsz, és egyetlen békát sem falsz fel, eljöhetsz velem megkeresni Denholmot.

– Én nem eszem békát! – tiltakozott Buzgó, és tüstént Anja sarkában termett. Miközben elhagyták a kertet a falban tátongó lyuknál, amely egykor zárt és őrzött hátsó kapuként szolgált, hozzáfűzte: – Illetve nem túl gyakran. Nem finom.

– Főzve finomabb – helyeselt Anja. A fal résén át kijutottak a sáros, meredek és csúszós árokpartra, és fokozottan ügyeltek lépteikre. Akárcsak a kastély többi lakója – Rikard herceget leszámítva –, az árokban élő szörny is a hercegnőhöz volt hűséges, ugyanakkor vénséges vén volt, mérhetetlenül süket, és javarészt vak is. Anja attól tartott, hogy valami másnak nézi, elkapja, és súlyosan megsebesíti, aztán hallgathatja majd könnyes bocsánatkérését. – Legalábbis a combja. Néhány falulakónak pont erre fáj a foga.

– Hm… – morogta Buzgó.

Szerette a főtt ételeket. Igaz, a nyers és a félig főtt ételeket is, sőt mindent, amiből étel lehet, és amit érdemes heves rágcsálással ízlelgetni, hátha étel.

Anja beledugta a mogyoróvesszőt az árokba. Remélte, hogy az megáradt állapotában felérhet egy tavacska vizével. Látszatra legalábbis hasonlított az állóvízre, és a tetején úszkáló telepeket is nyugodtan tekinthették hínárféleségnek. Az egyik telepen több nyegle béka is heverészett.

– Denholm! – kiáltotta Anja. Nem érkezett válasz, és egyik kétéltű sem ugrott le a hínárszigetről. – Miért is képzeltem, hogy válaszol, és ennyi az egész? Na, gyere, Buzgó! Menjünk vissza a könyvtárba!

Most már varázsolni kellett.

Gotfried bagollyá ugyan nem változott, de visszamászott az asztal tetejére, ahol fejét furcsán lehorgasztva, púpos háttal meredt egy nyitott könyvre.

– Hercegnő! Megtaláltam az igét. Itt van!

Megfordította a kötetet, hogy Anja is elolvashassa a szöveget. Buzgó mellső lábaival felkapaszkodott az asztalra, és szintúgy belevetette magát az olvasásba. A királyi kutyák rendkívül okosak voltak, és a vezérszuka, Tanitha gondoskodott róla, hogy a kölykök mind megtanuljanak olvasni.

– Tekerd a hajat a tóba mártott gally köré… sok rövid, nagy hatalmú varázsszó…

Anja olvasás közben követte is az utasításokat, ami persze dőreségnek bizonyult. (Először mindig végig kell olvasni az egészet.) Csakhogy ő sietett. Ami szintén nem jó ötlet varázsláskor. (Soha ne kapkodj! A nagy sietségtől az ige a visszájára sülhet el.)

Szerencsére nem volt túl bonyolult. Miközben Anja a megfelelő sorrendben kimondta az erőteljes szavakat, csupa korábban is használt, ismerős kifejezést, bizsergés támadt a torkában, aztán tüsszentett is néhányat. Nem neheztelt emiatt. A varázslatoknak mindig meg kellett fizetni az árát, kisebb igék esetében mindössze enyhe allergiával, nagyobb fajsúlyú igéknél viszont akár az emberi érzelmek teljes befagyásával is. Ahogy az Rikard herceggel is történt.

– Szerintem sikerült! – kurjantott Gotfried elégedetten. – Nézd csak!

Anja kezében megmozdult a mogyoróvessző: rángatózva mutatott az ajtó és az árok felé.

– Juhé! Uccu! – vakkantott Buzgó, és kipenderült a folyosóra.

A hercegnő hallotta, ahogy karmai a kőpadlót karistolják, amint megtorpan és visszafordul, hogy bevárja Anját, aki nem tudta pontosan, merre kell menni.

– Erre még szükséged lehet. – Gotfried egy lepkehálót nyújtott át a lánynak. – Szerintem egy békát is elbír, de inkább vigyél vödröt is!

A hercegnő útközben szerzett egy vödröt a konyhából. Alig bírt a varázsvesszővel, amely izgágán tekergett a kezében, mindenáron el akart jutni a hajtincs gazdájához.

– Sem háló, sem vödör nem kell! – kaffogta Buzgó. – A sz-sz-számban is fel tudom hozni a békát. Így ni!

Be akarta mutatni tudományát az egyik konyhaszék lábának átharapásával, de nyomban el is törte. Nem győzte köpködni a forgácsokat.

– Na, nem pont így. Megmutatom még egyszer…

– Nem! Hálóval és vödörrel fogjuk meg. Maradj hátul, és a közelébe se menj a békának! Még az orroddal se… érted? Hagyd őket békén! Ne is foglalkozz a békákkal!

– M-m-meg tudnám csinálni!

– Tudom – fújta ki magát Anja –, de most csináljuk úgy, ahogy én mondtam, jó?

Buzgó motyogott valamit, és kiköpködte a maradék fadarabokat. Lankadatlan lelkesedéssel eredt a hercegnő nyomába. Visszamentek a fallal körülvett udvarra, és a nyíláson keresztül kibújtak az árokhoz. A varázsvessző szinte kiugrott Anja kezéből. A lány már fél lábbal a vízben volt, amikor rádöbbent, hogy ha továbbmegy, ő is vizes lesz, talán el is merül. Tudott úszni, de nem volt kedve az algától sűrű és sikamlós vízben fürdeni.

Letérdelt, és óvatos ritmusban paskolni kezdte a hullámokat: egy-kettő-csatt-csatt-csatt. Ezután megállt pár másodpercre, és megismételte.

A békák megdermedtek a szigetként lebegő vízi növényeken, a közelben úszkáló kacsa pedig szárnyra kapott, amikor – valami nagy és rémséges dolog előjeleként – megcsapták a V alakban összeverődő hullámok.

– Árkus! – rikkantotta Buzgó boldog farokcsóválással.

Az ősöreg szörny feje kibukkant az árokból, és a víz patakokban zubogott lefelé hosszú, pikkelyes orráról és tüskés nyakáról. Mélyen ülő szeme sárgán izzott, akár a gyertyaláng legbelső, legforróbb magva. Hátborzongató látványt keltett, és akkor sem lett sokkal megnyugtatóbb, amikor kitátotta a száját, felfedve rózsaszín ínyét és hatalmas, szögletes fogait, jóllehet mindenki tudta, hogy inkább zöldségre áhítozik, mint húsra. Szükség esetén persze képes volt széttépni és felaprítani a húst, ezért biztos, ami biztos, mindenki tartott tőle. Bár Árkus láttán az emberek a cápáknál megismert, tűhegyes fogakra számítottak, szögletes fogainak látványa sem jelentett igazán mély és őszinte megkönnyebbülést.

– Meg kell enni a herceget? – kérdezte mennydörgő hangján, amelytől visszhangzott az egész vár, a közeli falvak, sőt még a mérföldekkel arrébb fekvő erdő is.

Mindenki értette a szörny beszédét, hiszen valamikor ő is emberi lény volt. Átalakulásának pontos részletei azonban az idő homályába vesztek. Gotfried szerint önszántából alakult át.

Rikard herceg részben a vízben lapuló, fenyegető szörny miatt nem mert gonoszkodni a hercegnőkkel, legalábbis addig, amíg varázsereje fejlesztésével biztosan felül nem kerekedett rajta. Az árok szörnye nyilvánvalóan öreg volt és lassú, ugyanakkor hatvan láb hosszú is, és mivel a feje búbjától a farka végéig páncélzat borította, könnyedén be tudott volna törni a kastély bármelyik pontján, és a lépcsők sem jelentettek volna neki kihívást.

– Nem, még nem! – rikoltotta Anja a lehető leghangosabban, hogy a süket Árkus is jól hallja. – Én vagyok az, Anja hercegnő! Körbevinnél az árokban? Egy békát keresek.

A szörny rövidlátó szeméhez emelte a varázsvesszőt. A bot megremegett, majd jobbra hajlott, a kőhajításnyira sarjadó liliomok felé.

– Anja! Nem tudtam eldönteni, melyikőtök az: te vagy Morven. Mássz fel!

– És én? – kérdezte Buzgó.

– A kutya is jöhet, persze! Te melyik vagy?

– Buzgó. Jorum és Kitlin fia. Kitlin pedig Agyarka és Aranyka lánya, azé az Okosorrú Aranykáé, aki… mindegy, vég nélkül lehetne sorolni. Egészen Tanitháig.

– Vagy úgy! – sóhajtott Árkus. – Akkor jöhettek mindketten!

Lehajtotta a fejét, és feljebb emelte nyaka széles, tíz láb hosszú, pikkelyekkel fedett szakaszát. Anja óvatosan mászott fel, mert a vödröt és a lepkehálót is vitte. Buzgó is igyekezett ügyelni a lépteire. Két nagy csontos kitüremkedés között találtak maguknak egy kellemes, lapos helyet, és megvetették a lábukat.

– Ott, balra! – kiáltotta a hercegnő, és jól megnézte magának, merre mutat a varázsvessző. – Lassan, ha lehet!

A hatalmas szörny olyan könnyedén siklott a vízben, hogy alig sodort hullámokat a part felé. A vízinövényszigeteken gubbasztó békák gyanakvóan lesték, de nem ugrottak bele a vízbe.

– Lassíts! – kérte egy idő után Anja. – Állj meg!

A varázsvessző rámutatott az egyik békára, amely inkább sárga volt, mint zöld. Egyedül ücsörgött, a többi békával ellentétben, akik szívesebben verődtek csoportba. A hercegnő közelebbről is szemügyre vette az állatot… a lényt… és meg mert volna esküdni rá, hogy fényes bőre Denholm szőkeségét idézi.

Belekapaszkodott a szörny egyik csontos púpjába, meglendítette a lepkehálót, és fürgén elkapta vele a békát. A hálóból már egykettőre át tudta rakni a vödörbe.

– Árkus, kérlek, vigyél ki a partra! – mondta a szörnynek, és elégedettséggel töltötte el, milyen gyorsan és könnyedén megtalálták Denholm herceget.

Ennek ellenére motoszkált benne egy olyan kellemetlen érzés, hogy gyanús egyszerűséggel folytatták le a küldetést.

Mi van, ha Rikard valamiképpen közbeavatkozott, és elérte, hogy Denholm örökre béka maradjon? Nyilvánvaló volt, hogy már nem sokáig tartható fenn a törékeny fegyverszünet a herceg és a hercegnők között.

Anja morgott valamit az orra alatt. Buzgó is felmorrant, és körülnézett, hátha meg kell harapni egy ellenséget.

HARMADIK FEJEZET

Morven hercegnő még jobban megmakacsolja magát

A szörny gyorsan kiúszott a partra, és akkora hullámot gerjesztett, hogy a növényszigetek elmerültek, és a többtucatnyi panaszosan brekegő béka kénytelen volt a vízbe ugrani.

Anja és Buzgó az udvar falában tátongó nyílásnál szállt le Árkus hátáról, és nyomban át is léptek rajta. A hercegnő megsimogatta a szörnyet az egyik óriási orrlyuka mellett, de óvakodott túl közel hajolni, mert az egy nagyobb lélegzetvétellel akár be is szippanthatta volna a kezét és a karját. Ha valaki megélte gyerekkorában, milyen szörnytaknyot lesikálni a bőréről, megtanult óvatosan bánni az ilyen lényekkel, és Anja már hatévesen átesett efféle beavatáson. Buzgó hálásan vakkantott.

– Szóljatok, ha herceget kell felfalni! – ajánlkozott Árkus. – Ne feledkezzetek meg rólam!

– Nem fogunk – ígérte Anja. – Köszönjük, Árkus.

Átsietett a kerten, gondosan egyensúlyozva a hálóba gabalyított békát a vödör mélyén. Az lenne az igazi pech, ha Denholm félúton kiugrana! Buzgó a sarkában loholt, csak annyi időre állt meg, amíg megszimatolt egy felfordult bogarat a Morven hálószobájába vezető lépcső alján.

Anja arra számított, hogy nővére még mindig a heverőn zokog, vagy ami még rosszabb, a szőnyegen hemperegve sápítozik, ezért meglepődött, amikor örömtől sugárzó arccal talált rá a magas ablak mellett. Furcsán derűs arckifejezését egyetlen dologgal lehetett magyarázni: az ablakon át beszűrődő muzsikával. Egy férfi ismerős dallamot énekelt odakint áhítatos hangon: „Pásztorlányka a szívem hölgye, egy hercegnő bújt báránybőrbe…”

Morven kedvenc dalát.

Anja a testvérére sandított. A trónörökösnő hírhedten csapodár módon bánt élete szerelmeivel, de most önmagán is túltett azzal, hogy ilyen hamar elcsavarta a fejét valaki más.

– Ki énekel? – kérdezte Anja fesztelen hangon.

– Fogalmam sincs – felelte a nővére, és kifelé fordítva a homlokára rakta a tenyerét, mintha ájulás kerülgetné. – Álruhában érkezett, de tisztán csengő hangjából és szolgáinak arannyal szőtt ruhájából ítélve roppant előkelő herceg lehet.

– Hát akkor egy pillanatra feledkezz meg az új kérőről! – parancsolt rá a húga. Kihúzta a hálót a vödörből, kiszabadította a békát, és szorosan a markába fogta. Az állat panaszosan brekegett, majd hátsó lábával nagyot rúgva próbált kiszabadulni. – Meg kell csókolnod Denholmot.

Morven hangosan öklendezett, és elfordította a fejét.

– Én ugyan nem csókolom meg!

– Csukd be a szemed, és képzeld el, hogy Denholm az! – javasolta Anja, és még szorosabban markolta a békát.

Az állat eszeveszetten rúgkapált, mintha a csók gondolatától is irtózna.

– Nem csókolok meg békát! – sikította Morven.

Makacsul a nyitott ablak felé nézett, és kiintegetett. Harsányabb lett az ének, ékesszólóbb a szöveg, és a dallam szálldosó buborékok könnyedségével áramlott a levegőben. Az udvaron dalolászó herceg beleadott apait-anyait.

– Micsoda egy önző szörnyeteg vagy! – dühöngött Anja, bár tudta, hogy hasztalan.

Nem először jutott eszébe, hogy talán mégis javára válna a birodalomnak, ha Rikard herceg venné át az irányítást. Morven csapnivaló királynő lenne. Ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy Rikardot nemtelen célok vezérlik, és őket sem hagyná életben… minimum átformálná őket valamivé.

Az idősebb hercegnő rá sem hederített húgára, széles mosollyal tovább integetett kifelé.

– Na, most mihez kezdjek veled? – kérdezte Anja a kis állattól.

– Brek-ke – felelte a zsákmány, bár ezzel nem sokat segített.

– Talán Gotfried tud egy másik módszert, amivel visszaváltoztathatunk – sóhajtott a hercegnő. – Gyere, Buzgó!

A könyvtáros az egyik szekrény ajtaját farigcsálta, azt, amelyiknek a tetején a legszívesebben aludt bagoly alakjában. Egy nagy lyukat próbált kialakítani a közepén, afféle zárt madárodút alakítva ki belőle.

– Morven nem akarja megcsókolni a békát – jelentette be Anja. – Létezik más módszer a visszaváltoztatására?

– Tessék? Nem akarja megcsókolni? – értetlenkedett Gotfried, majd megrázta a fejét. – Ezek a mai hercegnők…

– Már amelyik – helyesbített Anja. – Nem nyerheti vissza máshogy emberi formáját?

– De, dehogynem – motyogta a könyvtáros a plafonra meredve, majd a polcokon siklott végig a tekintete. – Bár az ilyen átkok fő ellenszere az igaz szerelem, léteznek más módszerek is. Volt itt valahol egy ajakbalzsam, hol is…

– Gotfried! Túl akarok esni ezen a feladaton, hogy visszaülhessek olvasni! – türelmetlenkedett Anja. – Különben is, minek neked ajakbalzsam?

– Ugyan már, nem nekem kell! – A könyvtáros ismét végignézett a magas polcokon. – Mintha magammal vittem volna, amikor elrepültem…

– Kit érdekel az ajakír? Hogy lehet visszaváltoztatni Denholmot?

– Pont azért keresem! Az Átformálássemlegesítő Ajakírt. Bárki felkenheti, és megcsókolhatja vele az elvarázsolt személyt. Éppoly… vagyis majdnem olyan hatékony, mint az igaz szerelem.

– Tényleg? Ilyen egyszerű lenne? És neked van ilyen balzsamod?

– Nem, cseppet sem egyszerű. Nem holmi közönséges kotyvalék! Egy tégelynyi elkészítése is évekbe telik. Roppant nehéz ugyanis beszerezni az összetevőket. Az alapja például boszorkánykönny. Most őszintén: olyan sok bömbölő boszorkányt láttál? Én viszont szeretem, ha van belőle tartalék, hátha… öhm… állattestben ragadnék.

– Talán a titkos búvóhelyeden van – kaffogta Buzgó.

Igyekezett mozdulatlanul tartani a lábát, csak a nyakát nyújtóztatta, és orrával mutatott a könyvtár egyik sötét zuga felé.

– Hogyan? – kérdezte Gotfried idegesen.

Bagolytollak mintázata fénylett fel az arcán, és elkezdett leguggolni.

– Most ne! – kiáltott rá Anja. – Kapd össze magad!

– A titkos búvóhelyeden – ismételte a kutya. – Az olvasószék mögött.

– De hiszen az titkos! – sziszegte Gotfried.

– Menj oda, és hozd el nekünk az ajakírt! – sürgette Anja. – Addig elfordulunk.

El is fordult, és Buzgó nyakörvét megragadva magával húzva a kutya fejét is. Az állat egy darabig tiltakozott, aztán amikor a lány vakargatni kezdte a füle tövét, készséggel megadta magát.

Gotfried átment a titkos sarokba, tologatta egy kicsit a bútorokat, szöszmötölt, majd egy kicsi bronztégellyel tért vissza. Lecsavarta a tetejét, és Anja felé nyújtotta. A lány egy kevés, félig megszáradt, narancsos-sárgás balzsamot látott benne.

– Majomkenyéríze van – magyarázta a könyvtáros. – Egészen kellemes.

– Majomkenyér? – fortyant fel Buzgó. – Van valami köze a majmokhoz?

– Nem, nem, Buzgó – csitította a hercegnő. – A majomkenyérfa trópusi növény. Igaz, én is csak olvastam róla. Soha nem kóstoltam a termését.

– Vegyél csak! – kínálgatta Gotfried. – Kend a szádra, és csókold meg a békát!

– Hm… – Anja ránézett a száraz balzsamra, majd a feltűnően nyálkás testű békára. – Mi lenne, ha inkább te csinálnád, Gotfried?

– Egy hercegnő sokkal jobb esélyekkel indul – bizonygatta a könyvtáros.

Anja sóhajtott. Persze, egy hercegnő jobb esélyekkel indul, főleg ő. Valamiért az összes nehéz feladat az ő vállát nyomta a kastélyban, például a pincék nyilvántartásai, amelyeket Hogar intézőnek kellett volna vezetnie, de ő csak az éktelen káoszt fokozta. Hetekbe telt a leltározás, és közben negyvennyolc elveszett borosüveg is előkerült.

A hercegnő szerencsére mindegyik feladatot kiválóan teljesítette, de néha vágyott a segítségre és a támogatásra. Nem volt könnyű egy hasznavehetetlen nővérről gondoskodni, egy gonosz varázslót gátolni az ármánykodásban, és mindeközben varázslást is tanulni.

Belenyúlt a tégelybe, kikotorta az összes maradék balzsamot, és a szájára kente. Bár nem akarta megkóstolni, egy kicsi a nyelvére is jutott, és bár az ízében nem talált kivetnivalót, viaszos állagát valamiért fölöttébb kellemetlennek találta.

– Fúj! – nyögte, miközben felvette a békát. Az állat erősen rúgkapált, ám a hercegnő a szájához emelte, és megcsókolta. Utána rögtön meg is törölte a száját. – Bleh! Undorító.

A béka teste dagadni kezdett a tenyerén, ezért gyorsan lerakta. Élénk, narancsos-sárga fény villant, és mocsárgáz bűze terjedt szét. A következő pillanatban a béka felrobbant, és egy szőke herceg jelent meg a helyén, divatjamúlt, szétmállott, csuromvizes főúri öltözékben.

– Ezt nem sietted el – közölte keserűen. – Tudod, mennyit vesztegeltem abban a förtelmes árokban?

Mindenkinek elkerekedett a szeme, mert nem Delholmot látták maguk előtt.

– Hát te ki vagy? – ugatta Buzgó.

Anja alaposan szemügyre vette a herceget, és az emlékei közt kutakodott.

– Adalbert herceg – bökte ki végül. – Tavaly jöttél. Azt hiszem, te voltál Morven novemberi favoritja.

– Ne is emlékeztess rá! – húzta el a száját a herceg. Hátrasimította hosszú, szőke haját, és elindult az ajtó felé. – Kösz, hogy feloldottad a varázslatot, meg minden, de a lehető legtávolabb kell kerülnöm ettől az átkozott kastélytól, meg az őrült mostoha-nevelőapádtól és a csalfa nővéredtől!

– Várj! – állította meg Anja. – A varázsvessző téged szúrt ki. De akkor miért nem Denholm vagy? És miért tiltakoztál a csók ellen?

Az ajtónál járó Adalbert megfordult.

– Fogalmam sincs, miért nem vagyok „Denholm”, akárki is legyen az, de az átformált emberbe azt is beleplántálják, hogy álljon ellen a visszaváltoztatási kísérleteknek. A herceg semmit sem bíz a véletlenre. Ezért kell gyorsan lelécelnem, mielőtt felbukkan.

– Már késő! – közölte egy mély, síri hang.

Nyúlánk alak libbent elő az egyik sötét sarokból. A színpadias trükk megrémisztette Adalbertet, de Anja csak grimaszolt. Tudta, hogy egy keskeny, kivilágítatlan lépcső rejlik arrafelé.

A nemrég még békatestű herceg furcsán felvartyogott, és ripsz-ropsz elillant. A gonosz mostoha-nevelőapa a hercegnő felé fordult, és nehéz bársonyköpenyét nagy lendítéssel maga köré csavarta, mint egy hollószárnyat. Rikard mindig fázott, még nyár közepén is. Ez a sötét varázsüzelmek velejárója volt. Elfelejtette a teste, hogyan melegedjen fel.

Buzgó közelebb húzódott Anja térdéhez, hátán tarajszerűre borzolódott a szőr, felső ajka pedig ádáz vicsorgásra húzódott. A hercegnő finoman az állat nyakörvére tette a kezét, és erőt merített a jelenlétéből. A herceg mellett valahogy mindig kisebbnek és fiatalabbnak érezte magát, mint amilyen volt, és szíve lassan zakatolni kezdett a félelemtől. Tudta, hogy Rikard egy nap majd őt is átformálja. Egyelőre csak várakozott, gyűjtötte a varázserőt, fegyverkezett a birodalommal szemben, és lecserélte a hű alattvalókat a saját embereire. Az idő neki dolgozott.

– Éreztem, hogy valaki beleavatkozik a varázslataimba. – Hideg, metsző hangon beszélt, Anjának belesajdult a füle. – Tudhatnád, gyermekem, hogy a belekontárkodás rendkívüli veszélyekkel járhat! Akár szörnyű balesetbe is torkollhat.

– Megértettem – felelte Anja.

Megtanulta már, hogy a legjobb megoldás az egyszerű helyeslés.

– A magatartásod láttán felmerült bennem, hogy ideje elküldenem téged – közölte Rikard.

– Elküldened? – ismételte a hercegnő. Ez a félelmetes eshetőség addig fel sem merült benne. – Nem küldhetsz csak úgy el!

– Nemcsak úgy küldelek, hanem tanulni – tette hozzá a herceg nyájasan. – Ismerek egy elsőrangú intézményt. Igaz, meglehetősen messze van, és az utazás is rejteget aprócska veszélyeket, de legfeljebb ennyi a hátránya.

– A mostohaanyám tud erről? Emlékszel, mit ígért apámnak? Hogy itthon fog taníttatni! A halálos ágya mellett fogadta meg.

A haldoklónak tett fogadalom kötelező érvényű volt. Megszegése esetén fennállt a veszély, hogy az elhunyt kísérteni fogja az árulót. Ennél már csak az volt ijesztőbb, hogy a herceget mindez teljesen hidegen hagyta. Jól ismerte a szellemeket, a visszajáró lelkeket és a gonosz kísérteteket. Amúgy sem őt gyötörte volna, hanem a feleségét, aki csak elvétve tartózkodott otthon.

– Biztos vagyok benne, hogy ha itt lenne, az én drága Yseldém is helyeselné a döntésemet – folytatta Rikard. – Sajnos nehezebb felkutatni az Arany Szutyokfa csemetéit, mint hittük, ezért feltehetőleg még hónapokig távol lesz.

– Nem megyek sehová!

– Dehogynem! Ha nem így, akkor úgy. Végtére is az apád vagyok.

– A mostoha-nevelőapám – helyesbített Anja.

– Az is elég ahhoz, hogy irányítsam az életedet. Te is tudod. Ugyan kinek lehetne kifogása a taníttatásod ellen? Még a kutyák is elismerik az iskolába járás fontosságát.

Buzgó nagyon halkan morgott. Tudta, hogy az iskola tényleg fontos, ez ellen nem lehetett tiltakozni. Ő maga is három kerek hónapot töltött el egy tanintézményben. Az olvasáson kívül azt is megtanulta, mikor kell szimatolni, mit nem szabad megszimatolni, hogyan fojtsa vissza falási rohamait, hogyan faljon fel valamit a nem-evés látszatát keltve, és sok egyéb hasznos trükköt.

– Nem küldhetsz el csak úgy valami ósdi iskolába – ellenkezett Anja. – Én hercegnő vagyok!

– Pontosan ezért mész Tarvicce Királyi Küldöttjeinek Akadémiájára!

A herceg szája szélén gúnyos mosoly bujkált.

– Tarvicce? De hát… az a világ másik felén van! Legalább fél év az út tengeren és szárazföldön.

– Igen, mint említettem, az utazás enyhén kockázatos. Mégis az a létező legjobb iskola hercegek és hercegnők számára, legalábbis értesüléseim szerint.

– Hogy lehet valami „enyhén kockázatos”? Hiszen vagy kockázatos, vagy… khm… nem – szólt közbe Gotfried nagy lendülettel, ám a herceg lesújtó pillantásától inába szállt a bátorsága.

Rikard szeme fehérje nem is fehér volt, hanem visszataszítóan szürke, a pupillája pedig hátborzongatóan rőt, akár az aszalt vörös áfonya.

– Értem – közölte végül Anja halkan. – És Morvennel mi lesz?

– Morven már túl idős az iskolához. Ő diplomataként tevékenykedik tovább, és fogadja a más országokból érkezett hercegeket, hátha talál köztük magának házastársat. Őszintén remélem, hogy a jelenlegi kérőjével… öhm… Trilla herceggel sikerül nyélbe ütni ezt a dolgot. Azzal, aki olyan csodásan énekel.

– Trilla herceggel? – kérdezte Anja gyanakodva. – Ő honnan való?

A herceg nyeglén legyintett.

– Valami nyugati királyságból. Kicsi, de nagyon gazdag… öhm… drágakövekben, meg ilyesmikben. Eszményi férjjelölt.

– Eddig egyik kérőt sem pártoltad. Denholm herceget például békává változtattad. Ő is megfelelő lett volna… az apja birodalma állítólag négyszer nagyobb a miénknél.

– Trilla még ideálisabb – vágta rá Rikard alig észrevehető, sanda mosollyal.

Anjának azonban feltűnt szája sarkának remegése, és még inkább résen volt.

– Szokatlan név ez a Trilla – jegyezte meg.

Amúgy is emlékeztette valamire a herceg éneke, egy ismerős hangra.

– Ott nem, ahonnan ő származik – ellenkezett a herceg, ismét felvillantva a talányos mosolyt. – Ott nagyon is gyakori. Nem csak a hercegek körében.

Trilla. Az a szinte folyékonyan csörgedező hang… Anja okos feje szinte felpezsdült, és hirtelen szöget ütött a fejébe egy gondolat.

Trilla herceg nem lehet más, csak egy átformált szarka. Rikard egy emberré alakított szarkához akarja hozzáadni Morvent… Így nem számíthat igazi segítőre a személyében, ahogy a rokonaiban sem találhat valódi szövetségesre.

– Mindegy, Morven fejére amúgy is nemsokára rákerül a korona – szögezte le Anja, és bízott abban, hogy ha ki meri mondani, akkor úgy is lesz. – Ő választ magának férjet. Ha akar.

– A nemsokára nem elég pontos kifejezés – ingatta fejét a herceg. – Csak akkor lehet megtartani a koronázást, ha anyukátok hazatért.

– A mostohaanyánk – helyesbített a hercegnő.

– Persze neked is jelen kell lenned, Anja, de tekintve az utazás hosszát és a tanítási szünetek ritkaságát, beláthatólag pár éven belül nem térsz vissza, ha egyál…

Rikard remegő szájjal harapta el a mondat végét. A lány tudta, mit akar mondani: ha egyáltalán visszatér. Jellemző lett volna. Ahogy az is, ahogy összefonta és ropogtatta az ujjait. Ezt is a túlzásba vitt árnyvarázslásnak köszönhette. A ridegség, az őrjítő részletességgel kidolgozott tervek, a nevetségesen hosszúra és hegyesre nőtt szemfogak – mind a mellékhatások közé tartoztak. Az utolsó szakaszban a gonosz varázslók már lélegezni is elfelejtettek, de sajnos ettől még nagyon is elevennek hitték magukat, és fáradhatatlanul űzték áldatlan tevékenységüket.

– Így nem lehet esküvőt tartani! – ágált Anja. – Egy hivatalos menyegzőn nekem is jelen kell lennem, és a mostohaanyánknak is.

– Hát, egy hivatalos menyegzőn kétségkívül. De gyakran hallani leányszöktetésről, titokban megszervezett szertartásokról, jóhiszemű papokkal vagy részeges druidákkal, akik örömmel celebrálnak bármilyen esküvőt. Akár holnap is sor kerülhet rá…

– Nem hagyom, hogy a saját érdekeid szerint válassz férjet Morvennek! – szűrte ki a lány összeszorított fogai közül.

– Te nem is leszel itt! Tudd meg, hogy holnap kora hajnalban indulsz az iskolába – közölte Rikard, és már nem is próbálta leplezni mosolyát. – Még az eső is a nyakunkba fog szakadni, hogy tökéletesen nyomorúságos nap legyen az a holnapi. Érted?

– Hogyne érteném.

Anja ránézett Gotfried egyik papírvágó késére az asztalon. Fizikai támadásnak nem látta értelmét, mivel a herceg sötét igézetekkel védte magát a hétköznapi fegyverektől. Olyan iramban nőtt a varázsereje, hogy a hercegnő néha attól tartott, Árkus fogai sem árthatnak neki, így lassan minden reményük szertefoszlik az ellenséggel szemben.

Rikard bólintott, aztán Gotfriedhez fordult.

– Könyvtáros! Kell a Tench- és Motkins-féle madáralakító írás második kötete. Talán elfelejtetted, hogy tegnap nemcsak az első, hanem mindkét kötetet kértem?

– Hogyne, felség. Nagyon sajnálom, felség. Többé nem fordul elő, felség. – Gotfried tartott a hercegtől, ugyanakkor titkon csodálta is őt, hiszen Rikard lassan pont olyan nagy hatalmú varázslóvá érett, amilyenné ő szeretett volna. – Előkerítem a második kötetet.

– Hozd a dolgozószobámba! – parancsolta a herceg.

Megfordult, megperdítette fekete köpenyét, és eltűnt az árnyak között felszívódó lépcsőn.

Anja nehézkesen vette a levegőt, lenézett a kezére, és azt kívánta, bárcsak kevésbé remegnének a végtagjai. Folyton arról győzködte magát, hogy a legközelebbi találkozáskor már nem fogja ennyire megijeszteni a herceg. Fokozatosan gyengül a hatása.

De a rettenet mindig ugyanúgy gúzsba kötötte.

NEGYEDIK FEJEZET

Anja hercegnő tanácsot kap egy bölcs öreg kutyától

Anja benézett a lépcsőfordulóba, hogy ellenőrizze, tényleg eltűnt-e a herceg, vagy csak köpenye rejtekébe burkolódzva leguggolt a tizedik lépcsőfokon. Gyakran tett ilyet, amikor ki akarta hallgatni, mit mondanak a háta mögött az emberek. A lépcső azonban üres volt, a tetején nyíló ajtó pedig zárva.

Mire a hercegnő visszatért a könyvtárba, Gotfried bagollyá változott. Az egyik könyvszekrény tetején gubbasztott, csőrét a szárnya alá dugta.

– Jaj, Gotfried! Beszélni akartam veled.

– Nem lehet – válaszolt a könyvtáros a tollazattól eltompított hangon. – Meg kell keresnem egy könyvet a hercegnek. El kell vinnem a… dolgozószobájába.

Mindenki rettegett a herceg dolgozószobájától. Természetellenes rend uralkodott benne, és fehérre meszelt falai annyira gyanúsan simák voltak, hogy az ember mindenféle kísérteties, befalazott lényt képzelt mögéjük. Anja nem tudta biztosan, rejtőznek-e mögöttük bármiféle titkos ajtók vagy borzalmas dolgok, el tudta képzelni, hogy a herceg egyszerűen csak ragaszkodik a tiszta átláthatósághoz. Gotfried lelki szemei előtt viszont gyakran csuklópántokon elforduló falak, tömlöcök vagy gonoszságtól sűrű levegőjű laboratóriumok jelentek meg, és azok láttán örökre bagollyá változott vagy menten szörnyethalt volna. Kihullott volna az összes tolla, levált volna a hús a csontjairól, és a herceg csontvázgyűjteményében végezte volna.

Már ha volt neki olyan. Gotfried határozottan gyanította, hogy igen. Méghozzá ott, a fehér falak mögött.

– Nem segít, ha a szárnyad alá dugod a fejed – jegyezte meg Anja komoran.

– Csak kell egy kis idő, hogy összeszedjem magam. Mielőtt elviszem neki a könyvet.

A hercegnő várt egy-két percet, de a könyvtáros feje nem bukkant ki a szárny alól.

– Gotfried!

– Mondtam, hogy összeszedem magam – motyogta a bagoly. – Aztán előkeresem a madárformáló könyvet, és elviszem a hercegnek, és ha nem végzem csontvázként, akkor még jobban össze fogom szedni magam.

– Kérdeznék pár dolgot. Tanácstalan vagyok. Holnap messzire küldenek. Már hajnalban! Megígértem Morvennek, hogy megtalálom Denholmot! Testvéreskü volt!

A könyvtáros nem válaszolt. A polcon ülve borzongott, remegtek a tollai.

Puha, nedves orr érintette Anja kezét.

– Beszéljünk Tanithával! – javasolta Buzgó.

A hercegnő tagjaiban szétáradt a megkönnyebbülés. Az imént egy pillanatra pánikba esett, és ettől elveszítette megszokott önuralmát.

– Hát persze – mondta.

A közönséges ebekkel ellentétben a királyi kutyák legalább olyan hosszú ideig éltek, mint egy ember. Senki sem tudta pontosan, mennyi idős Tanitha, de messze ő volt a kastély legöregebb lakója, és rég meghalt emberekre és kutyákra is jól emlékezett.

Nem nagyon mozdult el a helyéről, a nagy csarnok kandallója mellé terített szőnyegről, de folyton érkeztek hozzá emberek és kutyák jó tanácsért. Szava törvénynek számított a kutyák és a kastélyban vagy azon kívül élő többi állat szemében. Még az épület tetején és padlásain barangoló, félig-meddig független macskák is a szövetségesei voltak, bár ezt meggyőzően leplezték.

Miután megkönnyebbült, hogy végre beszélhet egy bölcs állattal, Anja rögtön tisztábban gondolkodott.

– A haj! – kiáltott fel. – Ezek szerint Morven csak beteszi az új herceg hajfürtjét a régiek mellé a medálba. Annyi van már belezsúfolva, nem is csoda, hogy Adalbertét húztam ki Denholmé helyett. Buzgó, bemennél Denholm szobájába, és megkeresnéd a hajkeféjét? Tudod, mit? Hozz tőle egy zoknit is. Új varázsvesszőt is kell készítenem. Jaj, remélem, nem esett baja az árokban! Megyek, beszélek Tanithával.

A kutya örömittasan forgolódva csaholt, majd szökdécselve távozott. Szokás szerint nagyon örült a feladatnak, főleg mivel valamit ki kellett szimatolni és el kellett hozni.

Anja lassú léptekkel követte Buzgót, és sóváran nézett vissza Gotfriedre. A könyvtárost tartotta legközelebbi szövetségesének, de a herceg bűvkörébe kerülve már nem igazán számíthatott rá. A rémület miatt képtelen volt hasznos tanácsokkal ellátni a hercegnőt.

– Nem megyek semmiféle iskolába – suttogta Anja maga elé. Ezt eltökélte. De hogy tudná elkerülni? A herceg ügyesen kifundálta, hogyan szabadulhat meg tőle. A hercegnő taníttatása ellen senki sem fog kifogást emelni. Még akkor sem, ha valószínűleg el sem jut abba az intézménybe.

Számtalan terv cikázott át Anja agyán, miközben elhagyta a könyvtárat, átvonult a zárt folyosón keresztül a kicsi, nyugati udvarra, levágta az utat az aszalókamránál, ahol száradó gyógynövények és virágok tömege lógott, végül rozmaringillatúan felsétált a nyugati falhoz vezető lépcsőn. A fal mentén haladva szelte át a nagy udvart, majd onnan egy újabb lépcsőt megmászva a toronyban kötött ki. A vaspántos ajtón túl feltárult előtte a nagy csarnok.

Tanitha a szőnyegén aludt a csarnok négy gigantikus kandallóinak legnagyobbika előtt, igaz, nyár lévén abban csak elenyésző méretű tűz égett. A többi királyi kutyához hasonlóan Tanitha testét is aranyszínű szőr fedte, csak a háta és az orra volt fekete, imitt-amott ősz szálakkal. További fenséges ebek is feküdtek körülötte, akik azonnal felkapták a fejüket és fülüket, amint észrevették a hosszú, kecskelábú asztalok között közeledő Anját. Amikor a lány már csak macskaugrásnyira járt, a három legfiatalabb kutya merev lábakkal talpra szökkent. Némi nyújtózkodás után kecsesen meghajtották magukat: farkukat csóválva leengedték a fejüket a mellső mancsukig.

– Köszönöm, Zúzmara, Gyökér, Markos! – szólalt meg a hercegnő, és megvakarászta a kutyákat a nyakörvük alatt vagy a fülük tövénél, ügyelve arra, hogy egyformán érezzék a törődést. – Tanithával szeretnék beszélni, ha lehet.

– Ébren vagyok – mondta Tanitha, miközben kinyitotta egyik szemét, és halkan horkantott. – Elsőre talán nem tűnik fel, de ébren vagyok. Ülj ide mellém, Anja! Ti pedig menjetek, és keressetek valami hasznos elfoglaltságot!

A többi kutya eloldalgott, a hercegnő pedig hálásan lerogyott az öreg kutya mellé, kinyújtva a karját, hogy átölelhesse a nyakát. Tanitha tűrte egy darabig, majd Anja felé fordította a fejét, és néhányszor vigasztalóan megnyalta az arcát. Eltüntette az apró könnycseppeket, amelyek a lány legnagyobb igyekezete ellenére is kicsordultak.

– Csitulj, gyermekem, csitulj! Hallom, a herceg el akar küldeni. Aggódsz Morven és Trilla herceg miatt, és nem sikerült megtalálnod Denholmot.

Anja bólintott, de nem mert megszólalni. Nagyon ritkán sírt, de az, hogy mindig bátornak kellett látszania, iszonyú erőfeszítést követelt. Néha egyszerűen belefáradt, hogy mindent neki kell összefognia.

– Tudod, mit? Sétáljunk egyet! – Tanitha nagy üggyel-bajjal talpra állt, a lelombozódott Anja pedig levetett köpenyként csúszott le róla. A kutya ide-oda járó farka gyengéd pofozással igyekezett lelket önteni a lányba. – A séta sok mindenre gyógyír. Közben beszélgethetünk.

– Nekem nincs időm sétálni – idegeskedett a hercegnő. – Meg kell találnom Denholmot, mielőtt felfalja egy gólya!

– Sétálni mindig van idő – ellenkezett a kutya békéltető határozottsággal. – Végigjárjuk az árokpartot, és közben keresheted Denholmot.

– Jó! Ott csinálhatok egy új varázsvesszőt is! Buzgó lehozza nekem Denholm hajkeféjét. Új mogyorógallyat kell belemártanom az árok vizébe.

– Majd Markos szerez egyet.

Tanitha rávakkantott az ajtónál tanyázó kutyákra. Markos rövidet kaffantott válaszként, majd egy forgással eltűnt a folyosón.

Anja és Tanitha a kutyáknak fenntartott titkos alagúton át hagyta el a csarnokot. A hercegnő csak összegörnyedve tudta követni az idős ebet a déli fal faliszőnyege mögé rejtett rámpán. Közben több őrkutya is megbökdöste a lány kezét, Anja pedig megvakargatta a fejüket. Az alagút mélyen a torony alá vezetett, elhaladt a belső várfal mentén elhelyezett kennelek mellett, majd a fő kapu őrbódéjának oldalánál bukkant elő a föld alól. A felvonóhíd álcsörlője mögött ért véget. Tanitha megbökdöste orrával a csappantyút, mire feltárult a nagy ajtó, és kiengedte őket. Azon a ponton is két királyi kutya állt őrt, kiegészülve a kastély egyik macskájával, aki egy fertelmes, félig kopasz egeret tartott a szájában.

A macska Anja lába elé dobta a döglött egeret, és hadarva nyávogott:

– Nem én öltem meg, hercegnő! Mármint megöltem volna, ha nem lett volna már döglött. Illetve nem öltem volna meg, ha idejében kiderül, kicsoda, de ha egy egér előszalad egy lyukból a konyha legnagyobb tűzhelye mögül, és ott fordul fel az orrom előtt, a magamfajta macskán felülkerekednek az ösztönei, bizseregnek a karmai, erre egy kis lökés, arra egy kis csapás… Sajnálom!

Anja lehajolt, és alaposan szemügyre vette az egeret. Volt rajta valami szokatlan. A következő szörnyűséges pillanatban rádöbbent, hogy az állat testéhez szinte emberinek tetsző arc társul. Különösen kegyetlen húzás volt meghagyni az arcot az ilyen varázsigéknél.

Az egyik segédszakács volt az, egy idősebb, Harris nevű férfi. Anja nem igazán ismerte, mivel négy segédszakács is serénykedett a kastély konyháján. Azt viszont tudta, hogy hűségesen szolgálta a szüleit, talán még a nagyszüleit is, és most ott hevert előtte holtan. A herceg ölte meg, pontosabban az ő hibájából halt meg.

A hercegnő tudomása szerint ez volt az első eset, hogy Rikard a kastély személyzetének egyik tagját állattá változtatta. Látogatókat, idegeneket már sokszor sújtott ilyen átokkal… de a kastély urainak bizalmasaihoz eddig nem nyúlt, még a legjelentéktelenebb segédszakácsokhoz sem.

– Csodálkoztam is, hogy mi történhetett vele – szólalt meg Tanitha. – Tegnap reggel odaégette a lekváros süteményt, a herceg kedvencét.

– Szívroham – jelentette ki a macska avatottan. A macskák behatóan ismerték a halált. – Nem bírta az átformálást. Az ilyen drasztikus méretváltozás hatalmas terhet ró a szívre!

– Ezt nem is tudtam – tűnődött Anja, és Denholmra gondolt.

Újabb oka volt aggódni miatta, ha a békákra leselkedő folyamatos életveszély nem lett volna elég. Ráadásul ott van Gotfried is. Túl gyakran változik bagollyá, mert a herceg állandó rettegésben tartja.

– Hát igen – bölcselkedett a macska a mancsát nyalogatva. Kicsit kormosnak látszó, szürkés-fekete bunda fedte a testét, a mancsa azonban hófehér volt. Anjának úgy rémlett, hogy Robinsonnak hívják, bár a macskák nem szívesen hallgattak a nevükre. Úgy vélték, akinek neve van, arra feladatokat is fognak bízni.

– Az átformálás az agynak sem tesz jót – folytatta Robinson. – Összezavarodik. Az áldozatok egy idő után már azt sem tudják, egerek vagy emberek. Persze ez egyénenként változik. Na, nekem nincs több időm. Seregélyek repültek be a csillagvizsgáló kupolája alá. Móresre kell őket tanítani. Engedelmével, felség… őkutyasága.

– Menj csak! – válaszolta egyszerre Anja és Tanitha.

– Köszönöm, hogy idehoztad Harrist! – kiáltotta a hercegnő az eliramodó macska után. – Megkérjük… megkérem a főszakácsot, hogy rendezzen neki temetést.

– A herceg varázsereje napról napra nő – állapította meg a kutya. – Egyre aljasabb módokon használja. Menjünk távolabb! Sokkal tisztább a levegő ott, ahol ez a sötét erő nem szennyezi.

– Nem akarom csak úgy itt hagyni Harrist – ellenkezett Anja, és lenézett a görnyedt testű, élettelen egérre, akinek fülei között kopasz folt éktelenkedett. – Végül is az én családom szolgálója… volt.

– Spuri, menj és számolj be Harn asszonynak a történtekről, aztán kérd meg, hogy jöjjön ide, és tegye egy kis kosárba Harrist! – rendelkezett Tanitha. – Estig a virágok között maradhat az aszalókamrában, aztán majd eltemetjük. Szólj a főszakácsnak is!

Harn asszony a kastély füvésze volt. Anja nem igazán kedvelte barátságtalan modora miatt. A munkáját viszont hatékonyan végezte, így nyugodtan rábízhatták az egeret.

A hercegnő és a kutya átkeltek a felvonóhídon, de onnan nem a völgyben fekvő faluba vezető, köves útra tértek rá, hanem a várárok felé kanyarodtak, majd a duzzasztó és az azon túl elterülő vizes rét között emelt ösvényen baktattak tovább. Közel s távol nem mutatkozott senki, csak egy barnakánya a levegőben, amely valami apró mezei állat felbukkanására várt.

– Sejtelmem sincs, mit tegyek, Tanitha – vallotta be Anja.

– Dehogy nincs! – vágta rá a kutya.

Megállt, hogy megszagoljon egy fűcsomót az ösvény mellett, majd leguggolt, és otthagyta jelét egy később érkező kutya számára.

– Nem, tényleg nincs. Csak egy dolgot tudok biztosan: meg kell találnom Denholmot.

– Tessék, ez egy biztos pont! Meg kell találnod a békaherceget.

– Igen… – erősítette meg Anja, és gondterhelt szemöldöke kissé mintha ellazult volna. – Egyszerre elég egy feladat. Meg kell keresnem a békaherceget, és vissza kell változtatnom. Ami nem lesz könnyű, mivel Morven nem akarja megcsókolni, én pedig elhasználtam az összes ajakírt.

– Egyszerre egy megbízatás. Először mindig az orrod előtt lévő ételt kell megenni, mielőtt másvalamit keresnél. Nézd csak, Markos hozza a mogyoróágat! A kis Buzgó is itt van már a hajkefével… meg egy zoknival.

A hercegnőnek szerencsére nem kellett Denholm zoknijában turkálnia körömdarabok vagy bőrreszelék után, mert a hajkefében bőven akadt hosszú, aranyszőke hajszál. A herceg nevét a címerével együtt belevésték a kefe hátuljába, így ezúttal biztos lehetett benne, hogy a megfelelő hajszálak kerültek a kezébe.

Pár perc alatt megismételték a varázslatot, és elkészítették az új békakereső vesszőt. Miután kitüsszögte magát, Anja felemelte a botot, és felkészült rá, hogy az az árok felé mutat majd. A gally azonban remegni és rángatózni kezdett a kezében, pörgésre-forgásra késztette a hercegnőt, és végül határozottan a faluba vezető útra szegeződött.