A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ursula K. Le Guin: The Unreal and the Real

Saga Press, an imprint of Simon Schuster, Inc., 2016, New York

Fordította:

Békés András, Kleinheincz Csilla, Küry Miklós, Miks-Rédai Viktória, Roboz Gábor, Sohár Anikó, Varró Attila, Veres Mihály

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: Malum Stúdió

Copyright © 2012 by Ursula K. Le Guin

Hungarian translation © Békés András, Kleinheincz Csilla, Miks-Rédai Viktória, Panajotu Nikosz, Roboz Gábor, Sohár Anikó, Varró Attila, Veres Mihály jogutódja, 2017

Borítófotó by Billel Moula under Creative Commons Zero

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2017

További copyright információk a 426-428. oldalon találhatók.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-597-5

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

ELŐSZÓ

A KÖTELEZŐ KÖR
A SCIENCE FICTIONRŐL, A FANTASYRŐL
ÉS A ZSÁNERRŐL

Tucatnyi meghatározás létezik arra, mi a „science fiction”, de ezek közül csak kevés használható, és egyik sem kizárólagos. A kifejezés variánsai, mint például a „spekulatív fikció” pedig nem tisztázzák, csak jobban megbonyolítják a helyzetet.

Senki nem volt képes eddig megmondani – és jó okkal –, pontosan hol kezdődik és ér véget a „fantasy”. Sokkalta nagyobb, mint a jelenleg fantasy címkével ellátott könyvek kereskedelmi kategóriája. Nem lehet leszűkíteni a „lehetetlenre”, vagy a „mágiára”, vagy a „természetfelettire”. A fantasztikus irodalom eredete homályba vész, mert az egész világra kiterjed, és ha belevesszük a mítoszokat és legendákat is, megelőzi az írott történelmet. Öröktől fogva fennáll és virágzik, mert végtelen mértékben adaptálható. A mágikus realizmus zseniális modern megjelenési formája volt a fantasynek a realizmus technikáival meg nem ragadható valóság ábrázolására. A science fictiont tekinthetjük a fantasy szintén zseniális modern fejlesztésének, amely a képzeletet a racionálisan lehetséges, vagy legalábbis hihető paraméterein belül hasznosítja.

A zsáner, az a fogalom, amely szolgálhatott volna a különféle fikciók hasznos megkülönböztetésére, puszta értékítéletté silányodott. A különféle „zsánerek” most főként kereskedelmi termékcímkék, amelyek megkönnyítik az életet a lusta olvasók, lusta kritikusok és a kiadók kereskedelmi osztálya számára.

Íróként nekem nem feladatom bárki számára megkönnyíteni az életet. Magamat is beleértve.

Az 1996-os Unlocking the Air (A szabadság levegője) című novelláskötetemből három novella szerepel ennek a gyűjteménynek az első kötetében. A honlapomon megtalálhatják annak a könyvnek a tartalomjegyzékét. Zsánert akarnak. Majd én adok maguknak zsánert. Minden novellát meghatároztam, nem olyan durva, homályos formában, mint „realizmus” vagy „fantasy”, hanem pontosan: miniatürizált realizmus, időskori realizmus, kaliforniai realizmus, oregoni realizmus és meg nem alkuvó realizmus; szürrealizmus; mitológiai fantasy, időfantasy, zöldségfantasy, látnokfantasy, revizionista fantasy, valódi fantasy… Nem fogják megtalálni azonban a science fiction különféle alzsánereit (kemény, puha, ropogós, földimogyoró-mentes, társadalmi, slipstream stb.), merthogy az Unlocking of Airben egyáltalán nincsen science fiction.

A KÖTET NOVELLÁIRÓL

Egy író számára a fantasy és sicence fiction között létezik valódi különbségtétel, aminek semmi köze a könyvek kereskedelmi „zsáner” címkéjéhez vagy a kritikusok kategorikus kijelentéseihez. A különbség abban áll, hogyan írjuk – mit teszünk íróként. Fantasy esetén az egészet mi találhatjuk ki, még azt is, miként működnek a dolgok, aztán szorosan követjük ezeket a szabályokat. Scicence fiction esetén is mi találjuk ki a történetet, de alkalmazkodnunk kell a tudomány legtöbb törvényéhez, vagy legalábbis nem hagyhatjuk ezeket figyelmen kívül.

Ebben a második kötetben kilenc történetet tartok science fictionnek, részben mert ismerős toposzokat használnak – képzeletbeli bolygókat, amelyekre az emberek űrhajók segítségével jutnak el, vagy képzeletbeli bolygókat, amelyeken emberszerű élőlények élnek, vagy űrlények látogatják meg a Földet –, részben meg azért, mert megpróbálnak nem ellentmondani a fizikai valószerűségnek, bár rugalmasabban kezelik a tudományos elméleteket, mint egy tudós tenné.

A „Semley nyaklánca” számos mitikus elemet tartalmaz (az északi mitológiából), és fantasyt kever az űrhajó-űrlény-bolygó elegyhez. Azt hiszem, ezt a kevercset mostanság space fantasy néven emlegetik, de én azért csináltam így, mert nem tudtam még eleget. Mire megírtam a „Kilenc élet”-et, már tisztább elképzelésem volt arról, mit akarok kezdeni a science fictionnel, és hogyan álljak hozzá.

Az „Útvesztők” valami olyasmit valósít meg, amin elég gyakran kapom magamat: olyasvalaki nézőpontjából szól, akinek hagyományosan nem is lehetne nézőpontja.

Ami azt illeti, ezt teszi „Az első kapcsolatfelvétel a gorgonidokkal” is. Ennek a történetnek a megírására Harlan Ellison kért fel, de neki akkor nem tetszett, ezért aztán valaki másnak még több pénzért eladtam, de azóta kölcsönösen megbocsátottunk egymásnak, mint mindig.

A „Shobyék története” egy történetfüzér-féle része az A Fisherman of the Inland Sea (A beltenger halásza) című gyűjteményből. Lényegében arról szól, mit tesznek, vagy mire képesek a történetek. Nagy örömet okozott több „haini” világomról is összehozni néhány embert egy űrhajó fedélzetén.

Az „Árulások” a Four Ways of Forgiveness (A megbocsátás négy útja) című kötetből származik, amely (egy későbbi ötödik, „Vén Zene és a rabszolganő” című történettel együtt) egy nagy rabszolgalázadásról szól Werel és O bolygóin. Néha eszembe jut egy szereplő, akinek van egy elmesélendő története. Megtanultam, hogy ha gondosan és türelmesen figyelek, és azt írom, amit hallok, a történet életre kel. Ahogyan egyre idősödtem, egyre több ilyen történetet kaptam, ajándékként.

De nem mindet. „A segrik ügye” nagyon másként indult, a saját kérdéseimmel. Tudományos kérdés volt, amire nem volt teljes és kielégítő válasz: Amikor elég lenne egy faj fenntartásához csupán néhány hím is, miért van belőlük mégis olyan sok? És egy társadalmi kérdés is, amelyre egyáltalán nem létezett megfelelő válasz: Miért van az, hogy majdnem az összes társadalomban a férfiak uralkodnak a nőkön? Mi a darwini profit abban, ha a két nem egyforma létszámú, de a hatalmuk egyenlőtlen? Mi lenne, ha megfordítanánk a helyzetet? … Sok sci-fi indul ki ilyen kérdésekből.

A „Magány”-t azért írtam, mert szerettem volna egy olyan introvertált emberről írni, aki jó helyet talál az introvertáltak számára. Egyértelmű volt, hogy ennek a helynek egy másik világon kell lennie, mert az a világ, amit mi ismerünk, teli van extravertáltakkal, akik nem hajlandók megtanulni, hogyan írják azt, hogy „extrovertált”, mert annyira el vannak foglalva azzal, hogy tömegben tolongjanak, kiabáljanak, mobilozzanak, sms-ezzenek, barátnak jelöljenek és csoportokhoz csatlakozzanak és legyenek társaságkedvelők és barátságosak, hogy nem tudnak figyelni az olyan apróságokra, mint a latin előtagok, vagy a csend, vagy az introvertáltak.

A „Vad lányok” science fiction abban az értelemben, hogy az ábrázolt kasztrendszere a Mississippi völgyében élő bizonyos társadalmak történelmi megfigyelésén alapszik. Ez az egyik legutóbbi írásom, és meglehetősen sötét.

A „Gy repülő emberei” és „Az asonuk hallgatása” a Changing Planes című könyvből származik, amelyben a más világokra nem űrhajók, hanem reptereken való túl hosszas üldögélés útján jut el az ember. Vajon a mesterséges nyomorúság és unalom által fűtött űrutazás science fictionnek számít? Mindenesetre ezek a történetek kevésbé sci-fi-szerűek vagy fantasztikusak, mint inkább szatirikusak.

Ha már kezdik unni ezt a kategorizálgatást, sajnálom – azért teszem, hogy megmutassam, a teljes szókészlet – a „realizmus”, a „science fiction”, a „zsánermű” meg a többi – sem képes akár halványan megfelelően körülírni, mi az, amit írok, vagy hogy mit ír sok másik komoly író. Egy teljesen új beszélgetésre lenne szükségünk a fikcióról.

A fantasy még érvényes szó, ha csínján bánunk vele. „A vadorzó” színtiszta fantasy: a „Csipkerózsika” meséjének feldolgozása. „Az elnevezések szabálya” szintén fantasy, egy korai utazás a Szigetvilágba. (Kizártam a regényekhez szorosan kapcsolódó novellákat, de ez azért áll itt, mert a szerkesztőim szerették volna, és hogyan mondhatnék nemet Ursula tulajdon anyjának és apjának!) Az „Aprópénz” és „Ahogy a felesége látta”, gondolom, nagyjából a kísértettörténetek és nagyjából a vérfarkastörténetek alzsáneréhez tartoznak, csak kifordítva.

Az „Omelas” (amit OH-meh-lahssz-nak kellene ejteni), azt hiszem, fabula. Premisszáját William James filozófustól loptam. Megtalálhatják Dosztojevszkij A Karamazov testvérek című regényében is, a nagy inkvizítor mondja el, bár más céllal. Az én verzióm hosszú és boldog karriert futott be mint olyan anyag, amellyel a tanárok a diákjaikat kínozzák, és rákényszerítik őket arra, hogy az erkölcsről vitatkozzanak.

„A nevek elvételé”-nek első verzióját egy szalvétára írtam le egy jeges bourbon iszogatása közben, amikor egyedül repültem haza New Yorkból Oregonba, miután kaptam egy díjat. Jól éreztem magam. Úgy éreztem, mintha újraírnám a Bibliát. Alighanem ez a novella és a „Sur” a kedvenceim ebben a kötetben, ezért is tettem őket a végére.

Teljesen a kedves Olvasókra bízom, hogy eldöntsék, a két kötet közül melyik a Valós és melyik a Valótlan. Azt hiszem, az efféle kérdések eldöntésének tudományát ontológiának hívják, de sosem tanultam. Szigorúan csak egy amatőr vagyok. Semmit nem tudok a valóságról, de azt tudom, mit szeretek.

Ursula K. Le Guin,

2012. augusztus

AKIK ELHAGYTÁK OMELAST

(Variációk William James témájára)

A fecskéket is felriasztó harangzúgással érkezett a Nyárünnep a tenger fölé tornyosuló Omelas városába. A kikötőben a hajók kötélzetén zászlók csapkodtak. Az utcákon a festett falú, piros tetős házak között, a mohalepte vén kertek között és a fasorok alatt, a hatalmas parkokon és a középületeken túl menetek vonultak. Némelyik csendes volt: öreg emberek hosszú, durva szövésű zöld és mályvaszín köntösben, komoly iparosmesterek és vidám asszonyok, akik csecsemőiket vitték, és tereferéltek menet közben. Más utcákon pergőbb volt a zene, gong és tamburin szólt, az emberek táncoltak; tánc volt az egész felvonulás. Gyerekek ugráltak ide-oda, éles kiáltásaik felröppentek, mint a dal és a zene fölött keringő fecskék. Valamennyi menet a város északi része felé kanyargott, ahol a tágas, Zöld Mezőknek nevezett dús réten a tiszta levegőben sáros lábú és karcsú, hosszú karú meztelen fiúk és lányok járatták türelmetlen lovaikat a verseny előtt. A lovakon egyáltalán nem volt szerszám, csak zabla nélküli kötőfék. Sörényükbe ezüst, zöld és arany szalagokat fontak. Fújtattak és toporzékoltak, hányták-vetették magukat; nagyon izgatottak voltak, hiszen a ló az egyetlen állat, amely szertartásainkat sajátjának érzi. A távolban, az északon és nyugaton magasodó hegyek félkörben ölelték körül Omelast az öbölben. A reggel olyan tiszta volt, hogy a még most is hófödte Tizennyolc Csúcs fehér-arany tűzben lángolt a napsütötte levegő távolán át a sötétkék ég alatt. A gyenge szellő olykor meg-meglibbentette a versenypályát jelző zászlókat. A tágas, zöld rétek csendjében idehallatszott a város utcái felől áramló zene, erősödve-halkulva és egyre közelebbről; halk, édes-vidám dallam, mely időnként megremegett, felerősödött, és belerikkantott a harangok hatalmas, vidám kongásába.

Vidámság! Hogyan lehet az örömről beszélni? Hogy lehet leírni Omelas népét?

Nem volt primitív nép, tudjátok, bár boldogok voltak. De a vidámság szavait nem használjuk többé. Már minden mosoly archaikussá vált. Ha ezzel jellemeznénk őket, hajlunk bizonyos feltételezésekre. Ha így jellemeznők őket, hajlunk arra, hogy rögtön a királyt keressük, pompás paripa nyergében, nemes lovagokkal körülvéve vagy esetleg arany gyaloghintóban, melyet izmos rabszolgák cipelnek. De nem volt királyuk. Nem viseltek kardot, és nem tartottak rabszolgákat. Nem voltak barbárok. Nem ismerem társadalmuk törvényeit és szabályait, de gyanítom, hogy feltűnően kevés lehetett. Mint ahogy nem ismerték a monarchiát és a rabszolgaságot, ugyanúgy megvoltak értéktőzsde, hirdetések, titkosrendőrség és atombomba nélkül is. De mondom, nem voltak primitívek, nem voltak édeskés pásztorok, nemes vadak, ábrándos utópisták. Nem voltak kevésbé bonyolultak, mint mi. A baj az, hogy megvan az a rossz szokásunk – melyet a tudálékosok és szofisták tartanak ébren –, hogy a boldogságot valami ostobaságnak tartsuk. Csak a fájdalom intellektuális, csak a gonosz érdekes. Ez a művész árulása: nem hajlandó elismerni, hogy a gonoszság banális, és a fájdalom szörnyen unalmas. Ha nem tudod legyőzni, állj be közéjük. Ha fájdalom ér, add tovább. De ha a kétségbeesést istenítjük: a gyönyört ítéljük el, ha az erőszakot valljuk: minden mást elveszítünk. Már nem tudjuk, milyen a boldog ember vagy az öröm ünnepe. Hogy mesélhetnék hát nektek Omelas népéről? Nem naiv és boldog gyerekek, noha gyermekeik valóban boldogok voltak. Érett, értelmes, szenvedélyes felnőttek voltak, akik boldogságban éltek. Ó csoda! Bár jobban le tudnám írni őket! Bár meg tudnálak győzni! Elmondásomból Omelas olyannak tűnik, mint a tündérmesék városa réges-régen és messze távol, egyszer volt, hol nem volt. Legjobb lesz, ha saját álmaitokat idézitek fel, amennyiben vannak, mert én nem segíthetek. Mi van például a technikával? Azt hiszem, nincsenek autók az utcákon és helikopterek a város fölött; ez abból a tényből következik, hogy Omelas lakói boldogok. A boldogság egyszerűen annak megkülönböztetésén alapult, hogy mi az, ami szükséges; mi az, ami nem szükséges, sem ártalmas, és mi az, ami ártalmas. De akárhogy is vesszük, a középső kategória – a szükségtelen, de ártalmatlan dolgok, mint kényelem, gazdagság, fényűzés stb. – nyilván volt náluk is; központi fűtés, földalatti, mosógép és mindenféle csodálatos találmány, melyek még ismeretlenek nálunk: mozgó fényforrások, üzemanyag nélküli energia vagy a közönséges nátha gyógyszere. Vagy nem volt egyik se; nem számít. Ahogy tetszik. Hajlok arra a gondolatra, hogy a városban és a parton nyüzsgő emberek csak az ünnep előtti utolsó napokban érkeztek Omelasba gyors kisvasutakon és emeletes villamosokon, és hogy Omelas pályaudvara tulajdonképpen a város legszebb épülete, bár egyszerűbb, mint a csodálatos Farmerek Csarnoka. De azzal együtt, hogy elfogadjuk a vonatokat, félek, Omelas még mindig túl ájtatosnak tűnik a szemetekben. Ha igen, képzeljetek hozzá orgiát is. Ha az orgia segít, csak rajta. Jó, ne legyenek templomok, amelyekből gyönyörű, mezítelen papok és papnők rajzanak ki, félig már eksztázisban, szeretkezni készen férfival és nővel, baráttal és idegennel, egyesülni vágyva a vér istenségével – bár eredetileg így képzeltem. De tényleg jobb, ha Omelasban nincsenek templomok, legalábbis zsúfolt templomok. Vallás és papság igen. A mezítelen szépségek akkor is kószálhatnak, isteni ékszerekként felkínálva magukat a vágy éhségének és a test gyönyöreinek. Hadd legyenek ott a felvonulók között. Hadd zengjenek a szeretkezők fölött a tamburinok, és hirdessék gongok a vágy diadalát, és (nem mellékes dolog) az ilyen gyönyörteli rítusokból származókat mindenki szeresse, és gondoskodjék róluk. Egyet tudok: Omelasban ők nem vétkesek. De mi legyen még? Először úgy képzeltem, hogy kábítószerek nincsenek, de ez a felfogás túl puritán. Akik szeretik, azoknak a drooz édes, finom csodája illatossá teheti a város utcáit, a drooz, amely kezdetben tisztává és könnyűvé teszi a testet és lelket, majd néhány óra múltán kimerült álmot és csodálatos látomásokat hoz, végül feltárja a mindenség legbensőbb, legrejtettebb titkait, mint ahogy a végsőkig fokozza a szex gyönyörét, anélkül hogy rabjává válna az ember. Szerényebb ízlésűek számára, úgy gondolom, sör legyen. Mi még, mi illik még egy boldog városhoz? Alighanem a győzelem érzése, a bátorság tisztelete. De ahogy megvoltunk papok nélkül, megleszünk katonák nélkül is. A győzedelmes csata fölött érzett öröm nem jó öröm, közönséges és félelmetes. Nem lesz jó. A határtalan és nemes elégedettség, amely áthatja Omelas népének szívét, nem valami külső ellenség feletti nemes szívű diadal, hanem közösség a világ nyarának ragyogásával és minden élő ember lelkében lakozó szépséggel és jósággal, és a győzelem, melyet ünnepelnek: az élet diadala. Nem hiszem, hogy sokuknak lenne a droozra szüksége.

A menetek többsége már elérte a Zöld Mezőket. A szakácsok kék és piros sátraiból ételek csodálatos illata száll. A kisgyerekek arca kedvesen maszatos, egy férfi jóságos, ősz szakállába néhány zsíros süteménymorzsa ragadt. Az ifjak és lányok már lóra szálltak, és a pálya startvonala körül gyülekeznek. Egy kicsi, kövér és mosolygós öregasszony virágokat osztogat egy kosárból, virágait magas, fiatal férfiak tűzik fénylő hajukba. A tömeg szélén kilenc-tíz év körüli gyerek ül egyedül, és fafurulyán játszik. Az emberek megállnak, hallgatják és mosolyognak, de nem szólítják meg, mert egy pillanatra sem hagyja abba a játékot, nem is figyel rájuk, sötét szeme teljesen elmerül a zene édes, ritka varázsába.

Befejezi, és lassan leereszti furulyát tartó kezét.

Mintha ez a kis, bizalmas csend lenne a jel, a startvonal melletti pavilonból hirtelen trombitaszó csendül; mélabús, parancsoló, átható. A lovak felágaskodnak karcsú lábukon, némelyik nyerítéssel válaszol. Az ifjú lovasok komor arccal veregetik a lovak nyakát, és suttogva nyugtatják őket: „Nyugalom, nyugalom, szépségem, reménységem...” Sorba rendeződnek a startvonal mentén. A tömeg a versenypálya körül olyan, mint egy virágos zöld mező a szélben. A Nyárünnep megkezdődött.

Elhiszitek? Érzitek az ünnepet, a várost, az örömöt? Nem? Akkor hadd meséljek még valamiről.

Omelas egyik gyönyörű középületének alagsorában vagy talán az egyik nagy magánház pincéjében van egy kis helyiség. Egyetlen bezárt ajtaja van, ablaka nincs. Halvány fény szűrődik át a homályon a deszkák rései között, messziről, a pince távoli, pókhálós ablaka felől. A kis szoba egyik sarkában egy rozsdás vödör mellett néhány merev, ragacsos, bűzlő felmosórongy hever. A padló mocskos, nyirkos tapintású, mint általában a piszkos pincéké. A szoba mintegy három lépés hosszú és kettő széles: csak egy szerszámossufni vagy használaton kívüli takarítóeszköz-raktár. A kamrában egy gyerek ül. Lehet, hogy fiú, lehet, hogy lány. Hatévesnek látszik, valójában majdnem tíz. Gyengeelméjű. Talán fogyatékosan született, talán a félelem, a hiányos táplálkozás és az elhanyagoltság tette félkegyelművé. Piszkálja az orrát, és időnként lábujjait vagy nemi szervét vakargatja, ahogy ott ül görnyedten a vödörtől és a két felmosórongytól legtávolabb eső sarokban. Fél a rongyoktól. Ijesztőnek találja. Behunyja szemét, de tudja, hogy a rongyok ott vannak, és az ajtó zárva, és nem jön senki. Az ajtó mindig zárva, és soha nem jön senki, csak nagy ritkán – a gyereknek nincs fogalma az időről és múlásáról –, nagy ritkán borzalmasan megnyikordul az ajtó, kinyílik, és valaki vagy valakik állnak odakint. Egyikük bejön, és belerúg a gyerekbe, hogy álljon fel. A többiek sosem jönnek közel, csak rémült, utálkozó pillantással bámulnak be. Az ennivalós tál meg a vizeskancsó gyorsan megtelik, az ajtó bezárul, a szemek eltűnnek. Az emberek az ajtónál nem szólalnak meg soha, de a gyerek, aki nem mindig élt a szerszámoskamrában, és emlékszik a napfényre és anyja hangjára, néha beszél hozzájuk. „Jó leszek – mondja. – Engedjenek ki, kérem. Jó leszek!” Sosem válaszolnak. Régebben éjjelente segítségért kiáltott, és sokat sírt, de most már csak valami vinnyogó hang tör fel belőle, és egyre kevesebbet beszél. Olyan sovány, hogy szinte nincs lábikrája, hasa kidülled, fél tányér zsíros kukoricaliszt a napi elesége. Meztelen. Fenekét és combját gennyedő fekélyek borítják, hiszen egész nap saját ürülékében ül.

Mindenki tudja, hogy ott van, Omelas minden lakosa. Néhányan eljönnek megnézni, mások beérik azzal, hogy tudják: ott van. Mindenki tudja, hogy ott kell lennie. Néhányan értik is, miért, mások nem, de mindannyian tudják, hogy boldogságuk, városuk szépsége, barátságaik gyengesége, tudósaik bölcsessége, mestereik ügyessége, sőt termésük bősége és az időjárás enyhesége is teljes mértékben e gyermek szörnyű nyomorúságán múlik. Ezt általában nyolc-tizenkét éves koruk körül magyarázzák el a gyerekeknek, mikor elég érettnek tűnnek ahhoz, hogy felfogják, és azok, akik jönnek megnézni a gyermeket, többnyire fiatalok, bár elég gyakran felnőttek is el-eljönnek a gyermeket látni. Hiába magyarázták el nekik, ezek az ifjú kíváncsiskodók mindig megrémülnek, és megdöbbennek a látványtól. Undort éreznek, aminél pedig különbnek érzik magukat. Minden magyarázat ellenére feltámad bennük a düh, a felháborodás, a tehetetlenség érzése. Szeretnének valamit tenni a gyerekért. De nem tehetnek semmit. Ha a gyereket felhoznák arról a szörnyű helyről a napfényre, ha megfürösztenék, megetetnék és vigasztalnák, valóban jó dolog lenne, de ha megtennék, azon a napon és abban az órában Omelas minden pompája, szépsége és gyönyörűsége elhervadna és elpusztulna. Ez az ár. Omelas egész életének szépségét és jóságát odadobni ezért az egyetlen kis jó cselekedetért, ezrek boldogságát elvetni egyetlen ember boldogságáért: ez valóban bűn lenne a város ellen.

A feltételek kemények és szigorúak; a gyerekhez még egy kedves szót sem szabad szólni.

A fiatalok gyakran sírva vagy könnyek nélkül dühöngve mennek haza, mikor látták a gyermeket, és szembenéztek ezzel a szörnyű ellentmondással. Néha hetekig vagy évekig emésztik magukat. De ahogy múlik az idő, lassan rájönnek, hogy még ha ki is engednék a gyereket, nem sokat jelentene neki a szabadság: az ennivaló és a meleg halvány kis örömét, ez kétségtelen, de többet aligha. Túlságosan megalázott és ostoba ahhoz, hogy megismerje az igazi örömet. Túlságosan sokáig félt ahhoz, hogy valaha is félelem nélkül éljen. Túlságosan hozzászokott a durvasághoz, semhogy értékelni tudja az emberi bánásmódot. Ennyi idő után talán valóban boldogtalan lenne, ha nem vennék körül védőn a falak, a sötétség és az ürülék, amelyben ülhet. A keserű igazságtalanság felett ontott könnyek kezdenek felszáradni, mikor fokozatosan felfogják és elfogadják a realitás szörnyű igazságát. Mégis: könnyeik és dühük, próbára tett nagylelkűségük és tehetetlenségük felismerése – életük ragyogásának talán ez a valódi forrása. Az ő boldogságuk nem üres és felelőtlen. Tudják, hogy miként a gyermek, ők sem szabadok. Ismerik a szánalmat. E gyermek léte – és hogy létéről tudnak – teszi lehetővé építészetük nemességét, muzsikájuk szenvedélyességét, tudományuk mélységét. E gyermek miatt olyan kedvesek a gyerekekhez. Tudják, ha az a boldogtalan nem nyöszörögne ott a sötétben, a másik, a furulyás nem tudna vidám zenét játszani, mikor az ifjú lovasok a maguk szépségében felsorakoznak a versenyhez az első nyári reggel napsugaraiban.

Most már hisztek bennük? Nem hihetőbbek így? De van még valami, és ez már szinte hihetetlen.

Olykor egy fiatal fiú vagy lány, aki elmegy megnézni a gyereket, nem megy haza könnyeket ontani vagy dühöngeni; nem, egyáltalán nem megy haza. Néha még egy-egy idősebb felnőtt férfi vagy nő is elszótlanodik néhány napra. Azután elmennek hazulról. Ezek az emberek kimennek az utcára, és egyedül mennek végig rajta. Csak mennek, és a csodaszép kapukon át egyenesen kimennek Omelas városából. Csak mennek, keresztül Omelas szántóföldjein. Fiú vagy lány, férfi vagy nő, mindegyik egyedül megy. Leszáll az éj: a vándornak falusi utcákon kell áthaladnia, a sárgán fénylő ablakok között, ki a rétek sötétjébe. Mindig csak egyedül, nyugatnak vagy északnak tartanak a hegyek felé. Elhagyják Omelast, mennek előre, bele a sötétségbe, és nem térnek vissza. A hely, amely felé tartanak, még elképzelhetetlenebb számukra, mint a boldogság városa. Egyáltalán nem tudom leírni. Lehet, hogy nem is létezik. De úgy tűnik, tudják, hová mennek – ők, akik elhagyják Omelast.

Veres Mihály fordítása

SEMLEY NYAKLÁNCA

Hogy lehet megállapítani, mi a legenda és mi a valóság ezeken a világokon, amelyek oly sok év távolában forognak? Nevük sincs, az ott lakók egyszerűen csak Világnak hívják őket; történelmük sincs, a múlt a mítoszokba olvad, és a visszatérő felfedező azt találja, hogy a saját tettei néhány év alatt isteni cselekedetté váltak. Az elme fényének hiánya sötétíti el a rést az időben, amelyet fénysebességű hajóink áthidalnak – a sötétben pedig a bizonytalanság és az aránytalanság könnyen szárba szökken.

Ha valaki fel akarja idézni egy ember történetét, a Liga egy hétköznapi tudósáét, aki nem sok éve távozott egy ilyen névtelen, félig ismerős világra, úgy érezheti magát, mint a régész az ezeréves romok között, aki néha levelek, virágok, ágak és indák fojtogató sűrűjén vergődik át, hogy a túloldalon ráakadjon egy kerék vagy egy csiszolt sarokkő ragyogó geometriájára, néha belép egy egyszerű, napsütötte kapualjba, ahol sötétség fogadja, vagy egy lehetetlen lángocska lobogása, egy ékkő csillanása, egy nő karjának homályos mozdulata.

Hogy lehet elválasztani a tényt a legendától, az igazságot az igazságtól?

Rocannon történetén át az ékkő pillanatnyi kék csillanása visszatér. Kezdjük tehát ezzel.

8-AS SZÁMÚ GALAKTIKUS KÖRZET 62: FOMALHAUT II.

INTELLIGENS LÉTFORMÁK: KAPCSOLATFELVÉTEL MEGTÖRTÉNT:

I. osztályú fajok

A) Gdemek. Magas intelligenciahányadosú, teljességgel emberszabású, éjszakai életmódot folytató trogloditák. Átlagos magasságuk 120–135 centiméter, a bőrük világos, a hajuk sötét. A kapcsolatfelvétel időpontjában ezek a barlanglakók egy igen merev, rétegekbe rendeződött, oligarchikus, városias társadalomban éltek, amelyet a részleges csoporttelepátia, valamint a technológiailag fejlett, korai acélkornak megfelelő kultúra módosított. A technológiájuk a 252–254 években lefolytatott Liga-misszió során érte el a C iparosodási szintet. 254-ben bemutattak a Kirien-tengeri Körzet oligarcháinak egy automata hajtóművel rendelkező hajót (oda-vissza Új-Dél-Georgiából). Jelenlegi szint: emelt C.

B) Fianok. Magas intelligenciahányadosú, teljességgel emberszabású, nappali életmódot folytató lények. Átlagos magasságuk mintegy 130 centiméter, a megfigyelt egyedek bőr- és hajszíne többnyire világos volt. A rövid kapcsolatfelvételi epizódok során a társadalmukról letelepedett/nomád társadalom képe rajzolódott ki, részleges csoporttelepátiára, valamint a rövid távolságra ható telekinézisre utaló jelekkel. A faj technológiaellenesnek, elkerülőnek tűnik; kulturális mintázatuk laza és változékony. Pillanatnyilag nem adóztathatók. Jelenlegi szint: kérdéses E.

II. osztályú fajok

Liuk. Magas intelligenciahányadosú, teljességgel emberszabású, nappali életmódot folytató lények. Átlagos magasságuk meghaladja a 170 centimétert. Ez a faj erőd/falu felosztású, leszármazás-alapú, klánrendszerű, feudális társadalomban él. Technológiailag megrekedtek a bronzkor szintjén, a kultúrájuk feudális-heroikus. Figyelemre méltó tény, hogy a faj egy szinten belül két alfajra osztható: a) olgyiók, „közemberek”, világos bőrűek és sötét hajúak; b) angyák, „urak”, nagyon magas alkatúak, sötét bőrűek, sárga hajúak…

– Ez ő – jelentette ki Rocannon, felnézve az Értelmes lények hasznos zsebkönyve – Rövidített kiadásból a nagyon magas, sötét bőrű, sárga hajú nőre, aki a múzeum hosszú folyosójának felénél állt mozdulatlanul, egyenes tartásban. Világos haja szinte megkoronázta, miközben egy tárlóban nézett valamit. Négy ideges és cseppet sem vonzó törpe topogott körülötte.

– Nem tudtam, hogy a Fomalhaut II-n ilyen sokféle nép él a trogokon kívül – mondta Ketho, a kurátor.

– Én sem. A listában még néhány „meg nem erősített” fajt is felsorolnak, amelyekkel még nem vették fel a kapcsolatot. Úgy tűnik, ideje, hogy egy alaposabb felderítő missziót indítsanak oda. Hát, mindenesetre már tudjuk, miféle ő.

– Bárcsak valahogy azt is megtudhatnánk, kiféle…

Ősi család sarja volt, az angyák első királyainak leszármazottja, és a haja a szegénysége ellenére is fajtájának tiszta, állandó arany színében ragyogott. A kicsik, a fianok, meghajoltak, amikor elhaladt mellettünk, már akkor is, amikor még mezítlábas gyermekként szaladgált a réteken, és a haja ragyogó, tüzes csóvája fényt vetett Kirien kavargó szeleibe.

Akkor is nagyon fiatal volt még, amikor Hallani Durhan szemet vetett rá, udvarolni kezdett neki, majd elvitte a gyerekkora romos tornyai és huzatos termei közül a maga nemesi otthonába. Hallan hegyei között az élet szintén nem volt kényelmes, de legalább a pompája megmaradt. Az üvegezetlen ablakok meztelen kőpadlókra néztek; hidegévben az ember sokszor arra ébredt, hogy az éjjel a hó hosszú, keskeny sávokban hullott be az ablakokon. Durhal asszonya apró, cipőtlen lábbal lépett a havas kőre, felfonta haja aranytüzét, és ifjú férjére nevetett a szobájukban lógó ezüsttükörben. Az a tükör, és az anyja ezer apró kristállyal kivarrt menyasszonyi ruhája volt Durhal minden vagyona. Az alacsonyabb rangú rokonok közül néhánynak még megmaradtak a brokátruhái, aranyozott fabútorai, ezüstözött lószerszámai, páncéljai, ezüsttel kivert kardjai, ékkövei, ékszerei – ez utóbbiakra Durhal asszonya irigykedve nézett, a pillantása még akkor is elidőzött egy köves diadémon vagy egy aranybrosson, amikor a viselője már félreállt, hogy utat adjon neki, tisztelve születése és házassága adta rangját.

Hallan Nagytermében a trón után a negyedik helyet foglalta el Durhal és az asszonya, Semley, olyan közel Hallanúrhoz, hogy az öreg sokszor maga töltött bort Semley-nek, és vadászatról beszélgetett unokaöccsével és örökösével, Durhallal. Komor, reménytelen szeretettel nézett a fiatal párra. A remény nem könnyen támadt fel a hallani angyákban és a nyugati vidékeken, amióta az Égurak megjelentek a tűzoszlopokon szökellő házaikkal és rettentő fegyvereikkel, amelyek hegyeket tudtak a föld színével egyenlővé tenni. Beavatkoztak a régi hagyományokba és háborúkba, és bár az összeg nem volt magas, az angyák számára szörnyű szégyent jelentett, hogy adót kell fizetniük; sarcot a csillagurak háborújában valami különös ellenség ellen, valahol a csillagok közötti semmiben, az évek számának végén. Ez lesz a ti háborútok is, mondták, de az angyák következő generációja már csak ült a nagytermekben, tétlen szégyenben, és nézte, ahogy duplakardjaik megrozsdásodnak, a fiaik úgy nőnek fel, hogy egyetlen csatában sem vesznek részt, a lányaik szegényekhez, sőt, közrendűekhez mennek hozzá, mert nincs hősies fosztogatásból szerzett hozományuk, amellyel nemes férjet foghatnának. Hallanúr komor arccal nézte a világos hajú párt, és hallgatta a nevetésüket, amíg azok a keserű bort itták, és együtt tréfálkoztak fajuk hideg, romos, ragyogó erődjében.

Semley arckifejezése megkeményedett, amikor végignézett az asztal mentén, és meglátta, hogy a jóval távolabbi helyeken ülők – félvérek, közrendűek – fehér bőrén, fekete hajában csillognak és fénylenek az ékkövek. Ő maga semmi hozományt nem adott a férjének, még egy ezüst hajtűt sem. Az ezer kristállyal varrott ruhát félretette egy szekrénybe, a saját lánya esküvőjére, ha lánya lesz.

Lánya lett; a Haldre nevet kapta, és amikor kicsi, barna fején kinőtt a haj, aranyszínben ragyogott. Úri vérvonaltól öröklött kincs, az egyetlen, amit életében birtokol majd…

Semley nem beszélt a férjének a bánatáról. Durhal, akármilyen gyengéden bánt vele, büszkeségében megvetette az irigységet, a hiábavaló kívánságokat, Semley pedig félte megvetését. Durhal nővérének, Durossának azonban kiöntötte a szívét.

– A családom egykor nagy kincset birtokolt – mondta. – Egy színarany nyakláncot, kék kővel, zafírral talán?

Durossa a fejét rázta és mosolygott. Maga sem volt biztos benne, mi lehetett a kő neve. A melegév végén jártak, ahogy az északi angyák nevezték a nyolcszáz napos év nyarát; a hónapok körforgása minden napéjegyenlőségkor újrakezdődött. Semley számára idegen volt ez a naptár, a közrendű számolgatás. Az ő családja sorsa végére ért, de vérvonala messzebbre nyúlt vissza és tisztább volt, mint az északi lápvidékek lakóié, akik olyan szabadon keveredtek az olgyiókkal.

Durossával a Nagy Toronyban ült, ahol az idősebb nő lakott, a magas, napfényben fürdő kő ablakfülkében. A fiatalon megözvegyült, gyermektelen Durossát másodszorra hozzáadták Hallanúrhoz, apja fivéréhez. Minthogy rokonok voltak, és mindketten másodszorra házasok, Durossa nem vette fel a Hallanúrnő címét, amely egy napon Semley-t illeti majd, ám az öreg úr mellett ült a trónon és vele együtt uralkodott a birtokain. Minthogy idősebb volt, mint a fivére, Durhal, szerette fiatal sógornőjét, és rajongott a fényes hajú kicsi Haldréért.

– Azon a pénzen vették meg – folytatta Semley –, amit Leynen ősapám szerzett, amikor meghódította a déli tartományokat. Egy egész királyság pénze, gondold csak el, egyetlen ékszerért! Ó, bizonyára mindent túlragyogna itt, Hallanban, még azokat a koobtojáshoz hasonló kristályokat is, amelyeket Issar unokatestvéred visel! Olyan szépséges volt, hogy saját nevet adtak neki: Tengerszem. A dédanyám viselte.

– Te sosem láttad? – kérdezte Durossa lustán, és lenézett a zöld hegyi lejtőkre, ahová a hosszú, hosszú nyár elküldte nyughatatlan szeleit, hadd bóklásszanak az erdőkben és kavarogjanak végig a fehér utakon a távoli tengerig.

– Már a születésem előtt elveszett.

– A csillagurak elvitték adónak?

– Nem, apám szerint azelőtt lopták el, hogy a csillagurak egyáltalán a birodalmunkba jöttek volna. Nem akart róla beszélni, de volt egy öreg, közrendű asszony, aki mindig mesélt, és ő mondta folyton, hogy a fianok tudják, hol van.

– Ó, a fianok! Azt szeretném én látni! – felelte Durossa. – Annyi dalban és mesében szerepelnek, de miért nem jönnek soha a nyugati vidékekre?

– Túl magasak a hegyek, túl hidegek a telek a számukra, azt hiszem. Ők a déli völgyek napsütését szeretik.

– Olyanok, mint az agyagnép?

– Azokat sosem láttam; még délen is távol tartják magukat tőlünk. Ugye, fehérek, mint a közrendűek és torzak? A fianok szépek, ők gyerekekhez hasonlítanak, csak vékonyabbak és bölcsebbek. Ó, vajon valóban tudják, hol lehet a nyaklánc, ki lopta el, hová rejtette? Csak gondold el, Durossa, ha egyszer úgy léphetnék be Hallan nagytermébe és ülhetnék le a férjem mellé, hogy a nyakamon egy királyság vagyonát viselem, és minden nőt túlragyoghatnék, ahogy ő is túlragyog minden férfit!

Durossa a kisbaba fölé hajolt, aki a saját barna lábujjait tanulmányozta anyja és nagynénje között, egy szőrmeszőnyegen.

– Semley bolondos – mormolta neki. – Semley, aki ragyog, mint egy hullócsillag. Semley, akinek a haja arany, és a férje nem kíván más aranyat, csak ezt.

Semley pedig kinézett a nyári-zöld hegyoldalakon túl a távoli tenger felé, és hallgatott.

Azonban amikor egy újabb hidegév eltelt, és a csillagurak ismét megérkeztek, hogy behajtsák az adót a világ végén folytatott háborújukra – ezúttal az agyagnép néhány törpe képviselőjét hozták tolmácsnak, ezzel a lázadásig megalázva az angyákat –, és aztán egy újabb melegév is elrepült, és Haldre édes, fecsegő gyerekké növekedett, Semley egy reggel magával vitte őt Durossa napsütötte toronyszobájába. Semley egy régi, kék köpenyt viselt, a csuklya elfedte a haját.

– Vigyázz néhány napig Haldréra a kedvemért, Durossa – kérte sebesen, de nyugodtan. – Délre megyek, Kirienbe.

– Meglátogatod apádat?

– Megkeresem az örökségemet. A Harget tartománybeli unokatestvéreitek gúnyolják Durhalt. Még az a félvér Parna is meggyötörheti, mert Parna feleségének szatén ágytakarója van, gyémánt fülbevalója és három szép ruhája, a tésztaarcú, fekete hajú tramplinak! Miközben Durhal felesége kénytelen megfoltozni a sajátját…

– És Durhal a feleségére büszke, vagy arra, amit a felesége visel?

Semley-t azonban nem lehetett megingatni.

– Hallan urai lassan elszegényednek itt. Elmegyek és hozománnyal térek vissza az uramhoz, ahogy a leszármazásom szerint illő.

– Semley! Durhal tudja, hogy elmész?

– Boldogságban fogok visszatérni, ezt megmondhatod neki – vágta rá az ifjú Semley, jókedvűen felnevetett, lehajolt, hogy megcsókolja a leányát, azzal megfordult, és mielőtt Durossa bármit mondhatott volna, máris kisuhant, mint a napsütötte kövön végigszaladó, friss szél.

Az angyák asszonyai sosem lovagoltak a testedzés kedvéért, Semley pedig a házassága óta nem járt Hallanon kívül, ezért most, amikor a szélparipa magas nyergébe ült, ismét lánynak érezte magát, a vad szűznek, aki régen volt, aki félig betört északi-szél-lovakat ült meg Kirien mezői felett száguldva. Az állat, amely most levitte Hallan hegyeiről, nemesebb vérű volt, csíkos bundája szépen simult üreges, rugalmas csontjaira, zöld szemét összehúzta a szél ellen, könnyű, erős szárnyai Semley két oldalán csapkodtak, felfedték, eltakarták, felfedték, eltakarták a felhőket felette és a hegyeket alatta.

A harmadik reggelen megérkezett Kirienbe, és megállt a romos tornyok között. Az apja egész éjjel ivott, mint a régi időkben, a beszakadt mennyezeten bekandikáló reggeli napfény bosszantotta, és a lánya látványa csak fokozta a bosszúságát.

– Minek jöttél vissza? – morogta, bedagadt szeme Semley-re villant, majd félre. Ifjan még tüzes haja fénye kialudt, szürke tincsei összekócolódtak koponyáján. – A fiatal hallani talán nem vett feleségül, és most hazalopóztál?

– Durhal asszonya vagyok. A hozományomért jöttem, apám.

Az iszákos undorodva felmordult, de a lány olyan gyengéden nevette ki, hogy a férfi kénytelen volt ismét ránézni, és összerezzent.

– Apám, igaz, hogy a fianok lopták el a Tengerszemet?

– Honnan tudnám? Vén mesék ezek. Annak a holminak már azelőtt nyoma veszett, hogy én megszülettem, azt hiszem. De bár meg se születtem volna! Kérdezd a fianokat, ha tudni akarod. Eredj hozzájuk, eredj vissza a férjedhez. Hagyj engem békén. Kirienben nincs helye a lányoknak, sem az aranynak, sem az egész mesének. A történet itt lezárul, ez a hely összeomlott, a termek üresek. Leynen fiai mind halottak, a kincseik elvesztek. Menj tovább, te lány.

A szürke, püffedt alak, a romos házak hálószövőihez hasonló, megfordult, és morogva elvonult a pincék felé, ahol a nappal fénye elől elrejtőzött.

Semley elvezette a hallani csíkos szélparipát gyermekkori otthonától. Lesétált a meredek dombon, el a közemberek faluja mellett, akik dacos tisztelettel köszöntötték, végig a mezőkön és legelőkön, ahol a hatalmas, vágott szárnyú, félvad herilorok legeltek, be egy völgybe, amely zöld volt, mint egy festett kerámiatál, és a nap fényével teli. A völgy mélyén állt a fianok faluja, és amikor a paripáját vezetve leereszkedett közéjük, a kicsi, vékony alakok kiszaladtak elé a kunyhóikból és kertjeikből, és nevetve kiáltoztak halk, vékony hangjukon.

– Üdv, Halla asszonya, Kirien úrnője, Szélhozta Szépséges Semley!

Kedves neveken szólították, Semley pedig szerette hallani ezeket, és nem bánta, ha nevettek, mert nevetés kísérte minden szavukat. Ez volt az ő élete is, a szó és a nevetés. Semley a kék köpenyében kimagaslott közülük, amíg ők kavarogva köszöntötték.

– Üdv, fény népe, nap népe, fianok, barátaink!

Bevezették a faluba, az egyik szellő átjárta házba; a nyomukban kergetőztek a gyerekek. Egy felnőtt fian korát nem lehetett megállapítani, még egymástól is nehéz volt megkülönböztetni őket, és ahogy sebesen sürögtek-forogtak, mint a molyok a gyertya körül, Semley még azt sem tudhatta, hogy mindig ugyanahhoz szólt-e. De úgy tűnt, hogy az egyik beszélgetett vele egy darabig, miközben a többiek megetették és simogatták a hátasát, vizet hoztak Semley-nek, és tálszámra kertjeik kicsi fáinak gyümölcsét.

– Nem a fian nép lopta el Kiriel urainak kincsét! – kiáltotta a kis férfi. – Mit kezdenének a fianok az arannyal, úrnő? A számunkra itt a napfény a melegévben, a hidegévben a napfény emléke, a sárga gyümölcs és a sárga levelek a nyár végén, és Kirien úrnőjének aranyhaja; más arany nem kell.

– Akkor egy közrendű lopta el az ékszert?

Hosszú, halk nevetés hangzott fel körülötte.

– Hogy merészelné egy közrendű? Ó, Kirien hölgye, senki halandó nem tudja, miként tűnt el a nagy ékkő, sem nemes, sem közrendű, sem fian, a hét nép fiai közül senki. Csak a holt elmék tudják, hogyan veszett nyoma, régen, amikor Büszke Kireley, Semley dédanyja egyedül sétált a tengermelléki barlangoknál. De talán a napgyűlölők között lehet.

– Az agyagnépnél?

Hangosabb, ideges kacaj felelt.

– Ülj le közénk, naphajú Semley, aki északról tértél vissza!

Semley letelepedett, hogy velük egyen, és a fianokat éppen olyan boldoggá tette a kegye, mint őt a fianoké. De amikor megismételte, hogy elmegy az agyagnéphez az örökségéért, hátha ott találja, a nevetésük elhalt, és lassan egyre kevesebben maradtak körülötte. Végül kettesben találta magát – talán – azzal, akivel korábban is szót váltott, az étkezés előtt.

– Ne menj az agyagnép közé, Semley – mondta a fian, és Semley szíve egy pillanatra megdermedt. A fian lassan elhúzta a kezét a szeme előtt, és a levegő körülöttük elsötétült. A tálakon heverő gyümölcsök hamuszínt öltöttek, a kupákból eltűnt a tiszta víz.

– A gdemek és a fianok a távoli hegyekben váltak el egymástól. Réges-régen váltunk el egymástól – mondta a vékony, csendes fian. – Azelőtt egyek voltunk. Ők azok, ami mi nem vagyunk, és mi az vagyunk, ami ők nem. Gondolj a napfényre és a fűre és a gyümölcstermő fákra, Semley; gondolj arra, hogy nem minden út vezet fel újra, miután levisz.

– Az én utam sem fel, sem le nem vezet, kedves vendéglátóm, csakis egyenesen, az örökségem felé. Oda megyek, ahol az van, és vele térek vissza.

A fian meghajolt és halkan nevetett.

A falun kívül Semley felült csíkos szélparipájára, a búcsúkiáltásokra válaszul búcsút kiáltott, felemelkedett a délutáni szélbe, és délnyugatnak szállt, a Kirien-tenger sziklás partjának barlangjai felé.

Tartott tőle, hogy mélyen be kell hatolnia a barlangalagutakba, hogy megtalálja, akiket keresett, mert azt mondták, az agyagnép sosem jön ki a barlangjaiból a napfényre, és még a Nagycsillagot és a holdakat is féli. Hosszú út volt; egyszer leszállt, hogy a hátasa fapatkányokra vadásszon, amíg ő a nyeregtáskájában magával vitt kenyeret ette. A kenyér mostanra megszáradt, megkeményedett, átvette a bőr ízét, de megtartotta a sajátját is, úgyhogy egy pillanatra, amíg Semley egyedül evett a déli erdő tisztásán, hallani vélt egy csendes hangot és látni vélte Durhal arcát, amint Hallan termeiben, a gyertyák fényében felé fordul. Semley egy darabig csak ült ott, és arról a szigorú, élénk, ifjú arcról ábrándozott, és arról, mint mond majd neki, amikor egy királyságot érő kinccsel a nyaka körül tér vissza. A férjemhez méltó ajándékot akartam adni, jóuram…

Aztán folytatta az útját, de amikor elérte a partot, a nap is lenyugodott, mögötte pedig lesüllyedt a Nagycsillag. Nyugatról gonosz szél kelt, vijjogott, taszigált, lökdösött, és a szélparipa nehezen küzdött meg vele. Semley hagyta, hadd szálljon le a homokra; a hátas azonnal bevonta a szárnyait és mély, doromboló hanggal húzta maga alá vaskos, mégis könnyű lábait. Semley köpenyét összefogva megállt mellette, és megsimogatta a paripa nyakát, mire amaz megrezzentette a fülét és újra dorombolt. A meleg prém érintése jólesett Semley kezének, de amerre a szeme ellátott, nem volt más előtte, csak a szürke, felhőfoltos ég, a szürke víz és a sötét homok. És aztán meglátott egy alacsony, sötét bőrű teremtményt futni a homokon át, aztán még egyet – egy egész csoportot: meghajolva futottak, aztán megálltak.

Semley feléjük kiáltott. Habár úgy tűnt, meg se látták, mégis egy pillanat alatt körülötte termettek. A szélparipától tisztes távolságot tartottak: a hátas már nem dorombolt, és a szőre kissé felmeredt Semley keze alatt. Semley a kezébe vette a szárat. Örült a védelemnek, de tartott tőle, hogy a paripa idegességében megvadul. A különös lények csendben álltak és őket nézték, vaskos, meztelen lábuk a homokba süppedt. Tévedésről nem lehetett szó: akkorák voltak, mint a fianok, de minden másban a nevető nép árnyékai, fekete képmásai. Meztelenek voltak, zömökek, a tartásuk merev, a hajuk zsíros, a bőrük szürkésfehér, nyirkosnak tűnő, mint a pondrók bőre; a szemük sziklához hasonló.

– Ti vagytok az agyagnép?

– A gdemek vagyunk, az Éjszaka Birodalma urainak népe. – A hang meglepően hangosan és mélyen zengett a sós, szeles alkonyatban, de ahogy a fianok esetében, Semley most sem látta, melyikük szólalt meg.

– Üdvözöllek benneteket, Éjurak. Semley vagyok, Kirien úrnője, Hallani Durhal asszonya. Azért jöttem, hogy megkeressem az örökségemet, a Tengerszemnek nevezett nyakéket, amely régen elveszett.

– Miért itt keresed, angya? Itt csak homok van, só és éjszaka.

– Mert ami elveszett, arról tudnak a mélyben – vágta rá Semley, készen az elmék összecsapására –, és a föld aranya megtalálja az utat vissza, a földbe. És néha, úgy mondják, visszatér a készítőjéhez. – Ez utóbbi csak találgatás volt, ám célba talált.

– Igaz, valóban ismerjük a Tengerszemnek nevezett nyakláncot. A mi barlangjainkban készült réges-régen, és mi adtuk el az angyáknak. A kék kő keleti, agyagmezei rokonainktól származott. De ezek nagyon régi történetek, angya.

– Meghallgathatom őket ott, ahol elmondják?

A zömök alakok egy percre elhallgattak, mintha kétely rohanta volna meg őket. A szürke szél végigfújt a homokon; egyre sötétedett, ahogy a Nagycsillag is lenyugodott. A tenger hangja erősödött, gyengült. Aztán újra felzendült a mély hang.

– Igen, angyák asszonya. Beléphetsz a Mély Termekbe. Jöjj velünk. – A hang megváltozott, hízelkedő lett. Semley nem vett róla tudomást. Követte az agyagnépet a homokon át, rövid száron vezetve éles karmú paripáját.

A barlang szájánál – valóban száj volt, fogatlan, ásító, büdös meleget lehelő – az egyik agyag-alak megszólalt.

– A levegő állata nem jöhet be.

– De igen – mondta Semley.

– Nem – felelték a zömök emberek.

– De igen. Nem hagyom itt. Nem az enyém, hogy elhagyhassam. Amíg a kezemben tartom a szárát, nem fog bántani benneteket.

– Nem – ismételték mély hangok, ám ekkor mások is megszólaltak. – Ahogy akarod.

Egy pillanatnyi tétovázás után továbbhaladtak. A kő üregében olyan sötét volt, mintha a barlang becsukta volna utánuk a száját. Libasorban lépdeltek előre, Semley utolsóként.

Az alagút sötétje elvékonyodott, és végül kiértek egy fehér tűzlabda gyenge fényébe, amely a mennyezeten derengett. Távolabb egy másikat látott Semley, és egy harmadikat; közöttük hosszú, fekete férgek füzére függött a szikláról. Ahogy továbbmentek, a tűzgömbök egyre közelebb kerültek egymáshoz; az alagutat erős, hideg fény világította be.

Semley vezetői egy hármas elágazásnál megálltak. Mindhárom utat vasnak tűnő ajtó zárta el.

– Most várunk, angya – mondták a hangok; nyolcan vele maradtak, hárman kinyitották az egyik ajtót és beléptek rajta. Csattanva zárult be mögöttük.

Az angyák leánya egyenesen, némán állt a lámpák fehér, vak fényében; szélparipája mellette kuporgott, csíkos farka vége csapkodott, hatalmas, behúzott szárnya meg-megrezzent a repülés gátolt ösztönétől. Semley mögött, az alagútban a nyolc agyagember guggolva motyogott egymásnak mély hangon, a saját nyelvükön.

A középső ajtó kondulva kitárult.

– Az angya beléphet az Éjjel Birodalmába! – kiáltotta ki egy új hang, dörgő, dicsekvő. A küszöbön egy agyagember állt, aki valamiféle ruházatot is viselt vaskos, szürke testén. Intett Semley felé. – Lépj be és lásd a világunk csodáit, a kezünk alól kikerülő kincseket, az Éjurak művét!

Semley szó nélkül megrántotta a paripája szárát és a fejét lehajtva követte az alakot az alacsony ajtórésen át, amely törpe nép számára készült. Egy újabb, fényben úszó alagút tárult elé, a nyirkos falak csillámlottak a fehérségben, itt azonban nem út várta, amin elindulhatott volna, hanem két fényes vasrúd a földön, egymás mellett, a végtelenbe nyúlón, rajtuk egy fémkerekes kocsiféleség. Új vezetője intésének engedelmeskedve Semley tétovázás és csodálkozás nélkül belépett a kocsiba, és maga mellé parancsolta a szélparipát. Az agyagember is beszállt, leült Semley elé. Rudakat húzott meg, kerekeket fordított el – hangos, csikorgó zaj hallatszott, fém sikoltott fémen, és az alagút falai rángatózva, egyre gyorsabban megindultak hátrafelé, mígnem a fejük feletti fénygömbök összemosódtak, és az állott, meleg levegő bűzös széllé sűrűsödve lesöpörte Semley csuklyáját a hajáról.

A kocsi megállt. Semley követte a vezetőjét felfelé a bazaltba vágott lépcsőkön egy hatalmas előtérbe, onnan egy még hatalmasabb terembe, amelyet talán ősi vízfolyások vájtak ki, talán az agyagnép maga, és amely sosem látott napfényt, csak a gömbök különös, hideg ragyogását. A falakba illesztett rácsok mögött hatalmas lapátok forogtak egyre, kavarták az állott levegőt. Az elzárt térben zúgtak, dübörögtek a zajok: az agyagnép hangja, az esztergák csikorgó sikolyai, a forgó lapátok nyikorgása folyamatosan visszhangzott a falak között. Az agyagnép zömök tagjai itt mind a csillagurakat utánzó ruhákat viseltek – kétszárú nadrágot, lágy bocskort, csuklyás tunikát –, habár a néhány nő, akit Semley megpillantott, a sietős szolgák, meztelenek voltak. Sok férfi katona volt, az oldalukon a fegyverek a csillagurak rettentő fényvetőire emlékeztettek, bár még Semley is látta, hogy csupán formára csiszolt vasdarabok.

Amit látott, úgy látta, hogy nem nézett sehová. Követte a vezetőjét, se jobbra, se balra nem pillantott, és amikor megérkeztek az agyagemberek egy csoportja elé, akik vaskarikákat viseltek fekete hajukon, a vezetője megállt, meghajolt és dörgő hangon bejelentette:

– A gdemek nagyurai!

Heten voltak, tésztás, szürke arcukon olyan arrogáns kifejezéssel, hogy Semley csaknem felnevetett.

– Azért jöttem közétek, mert a családom elveszett kincsét keresem, ó, sötét birodalom urai! – kezdte komolyan. – Leynen zsákmányát, a Tengerszemet. – A hangja szinte elveszett a terem zajában.

– Így mondták a hírhozóink is, Semley úrnő. – Semley ezúttal meglátta, ki szólalt meg: még a többinél is alacsonyabb volt, alig ért Semley melléig, de fehér arcán vadság ült. – Nincs nálunk, amit keresel.

– Azt mondják, egyszer itt volt.

– Sok mindent mondanak ott, ahol a nap pislákol.

– És a szavakat elhordja a szél, ahol csak fúj. Nem kérdem, hogyan veszett el a lánc, hogyan került vissza hozzátok, régi készítőihez. Ezek régi történetek, régi sérelmek. Nekem most csak a lánc kell. Meglehet, nincs nálatok, de tudjátok, hol van.

– Nincs itt.

– Akkor másutt van.

– Ahol van, oda nem juthatsz el. Soha; hacsak nem segítünk.

– Akkor segítsetek. A vendégetekként kérem ezt tőletek.

– Azt mondják, az angya elvesz, a fian ad, a gdem elvesz és ad is. Ha megtesszük neked, mit adsz érte?

– A köszönetemet, Éjúr.

Kimagaslott közülük, kiragyogott a mosolyával. Mind őt nézték, valami nehézkes, bosszús csodálkozással, valami dacos vágyakozással.

– Hallgass ide, angya, amit kérsz, nagy szívesség. Nem is tudod, mekkora. Nem értheted. A te fajod sosem fogja megérteni, mert nem törődik mással, mint széllovaglással, kardharccal és kiáltozással. De ki verte a kardok ragyogó acélját? Mi, a gdemek! Az uraitok eljönnek ide, az agyagföldekre, megveszik a kardokat és elmennek megint, és nem látnak semmit, és nem értenek semmit. De te itt vagy, és körülnézve megláthatod végtelen számú csodáink némelyikét, a fényt, amely örökké világít, a kocsit, amely magát hajtja, a gépeket, amelyek elkészítik a ruháinkat, az ételeinket, megédesítik a levegőnket, és mindenben kiszolgálnak. Lásd, hogy mindez meghaladja az értelmedet. És lásd ezt is: mi, a gdemek, barátságban vagyunk azokkal, akiket ti csillaguraknak neveztek! Együtt mentünk velük Hallanba, Reohanba, Hul-Orrenbe, minden kastélyotokba, hogy segítsünk nekik szót érteni veletek. Az urak, akiknek a büszke angyák adót fizetnek, a mi barátaink! Szívességeket tesznek nekünk, mi pedig őnekik! Mármost, mit számít nekünk a te köszöneted?

– Ezt a kérdést neked kell megválaszolnod, nem nekem – felelte Semley. – Én már feltettem a magamét. Felelj, nagyúr.

Amazok heten egy darabig összesúgtak, szavakkal és csenddel. Néha Semley felé pillantottak, aztán félrenéztek, aztán mormoltak, elhallgattak. Lassan, némán gyülekezett körülöttük a tömeg, egyesével gyűltek, amíg Semley-t körbe nem vették a fénytelen, fekete hajú fejek, és a hatalmas, visszhangos teremben mindenhol emberek voltak, csak egy kis teret hagytak szabadon Semley körül. A szélparipa remegett félelmében és idegességében, és mert túl régóta vezette rövid száron, világos szemét nagyra nyitotta, mintha éjjel volna kénytelen repülni. Semley megsimogatta a meleg bundát a fején, és suttogott neki. – Nyugalom, nyugalom, bátor paripám, ragyogó paripám, szél ura…

– Angya, elviszünk oda, ahol a kincs hever – fordult újra felé a fehér arcú, vaskoronás agyagember. – Ennél többet nem tehetünk. Velünk kell jönnöd, hogy visszakérd a láncot azoktól, akik most birtokolják. A szélállat nem jöhet. Egyedül kell jönnöd.

– Milyen hosszú az út, nagyúr?

Az agyagember hátrahúzta ajkát.

– Nagyon hosszú, úrnő. És mégis csak egyetlen éjszakán át tart majd.

– Köszönöm a segítségeteket. A paripámra jól gondot viseltek ezen az éjszakán? Semmi baj ne érje.

– Alszik majd, amíg vissza nem térsz. Mire újra látod, már mögötted lesz egy út egy jóval nagyobb szélparipán! Meg sem kérdezed, hová viszünk?

– Indulhatunk mielőbb? Nem kívánok sokáig távol maradni az otthonomból.

– Igen. Hamarosan.

A szürke ajkak újra szélesre húzódtak, ahogy az agyagúr felnézett Semley arcába.

Hogy mi történt a következő órákban, Semley nem tudta volna felidézni: kapkodás, kavargás, zaj, furcsaság. Két keze közé fogta hátasa pofáját, amikor az egyik agyagember tűt szúrt a szélparipa combjába; Semley majdnem felkiáltott, de az állat csak összerezzent, aztán dorombolva álomba merült. Egy csapat agyagember vitte odébb, akiknek láthatóan össze kellett szedni a bátorságukat, hogy megérintsék a meleg bundát. Később az ő karjába is tűt szúrtak – talán a bátorságát tették próbára, hiszen ő nem aludt el, legalábbis így gondolta, bár nem volt benne egészen bizonyos. Időnként sínkocsikon utazott, százával haladt át a vasajtókon és kupolás barlangokon; a kocsi egyszer egy mindkét oldalon sötétbe vesző barlangon zakatolt át, és a sötétben hatalmas herilor-rajok mozgolódtak. Semley hallotta rekedt, elnyújtott szavukat, egyszer-egyszer meg is pillantotta őket a kocsi lámpáinak fényében, később többször, tisztábban a fehér ragyogásban – szárnyatlanok voltak és vakok. Ekkor becsukta a szemét. De még több alagúton kellett áthaladniuk, még több barlangon, és még több zömök, szürke alak és vad arc és dörgő, dicsekvő hang között, amíg végül, váratlanul, nyílt levegőre értek.

Éjszaka volt; Semley örömmel emelte a szemét a csillagokra és az egyetlen, ragyogó holdra, a nyugati eget fényesítő kis Helikire. De az agyagnép nem hagyta magára, beküldték valami új kocsiba vagy barlangba, maga se tudta, hová. Kicsi volt, mindenhol apró fények pislákoltak, mint a szittyó szárából készített gyertya lángja, a hely keskeny és ragyogó a tágas, nyirkos barlangok és a csillagfényes éjjel után. Újabb tűt szúrtak belé, és azt mondták, le fogják kötözni egy döntött székbe a fejét, a kezét, a lábát.

Semley tiltakozott, de aztán látta, hogy a négy agyagember, aki a kísérőjéül szegődött, szintén hagyja, hogy lekötözzék, és engedett. A többiek távoztak. Üvöltő hang hallatszott, aztán hosszas csend következett; Semley úgy érezte, láthatatlan súly nehezedik rá. Aztán eltűnt a súly, a hang, minden.

– Meghaltam? – kérdezte Semley.

– Ó, nem, úrnő – felelte egy hang. Semley-nek nem tetszett.

Kinyitotta a szemét. Egy fehér arc hajolt fölé, széles ajka felhúzva, a szeme, mint a kavicsok. Semley kötelékei lehulltak. Felugrott. Súlytalan volt, testetlen; mint a rémület hulláma a szélben.

– Nem fogunk bántani – mondta a dacos hang vagy hangok. – Csak hadd érintsünk meg, úrnő. Szeretnénk megérinteni a hajadat. Engedd, hogy megérintsük a hajadat…

A kerek kocsi megremegett egy kissé. Az ablakokon túl éjszaka volt – vagy köd, vagy a semmi maga? Egy hosszú éjszaka, azt mondták. Nagyon hosszú. Semley mozdulatlanul hevert és eltűrte, hogy nehéz, szürke kezek tapogassák a haját. Később a kezét, a lábát és a karját is megérintették, egyszer pedig a torkát; akkor összeharapta a fogát és felült, az agyagemberek pedig elhúzódtak.

– Nem bántottunk, úrnő – mondták.

Semley a fejét rázta. Amikor megkérték, újra lefeküdt a székbe, a kötelékek alá, és amikor az ablakban arany fény villant, felsírt volna, ám még azelőtt elájult.

– Hát, mindenesetre már tudjuk, miféle ő – mondta Rocannon.

– Bárcsak valahogy azt is megtudhatnánk, kiféle… – motyogta a kurátor. – Mit mondanak a trogok, valami kell neki innen, a múzeumból?

– Ne nevezd őket trogoknak – javította ki Rocannon lelkiismeretesen. Neki, mint intelligológusnak, azaz az Intelligens Létformák etnológusának, elleneznie kellett az efféle kifejezéseket. – Nem szépek, de C szintű szövetségesek… vajon miért éppen őket választotta fejlesztésre a Bizottság? Még mielőtt felvette volna a kapcsolatot az összes értelmes fajjal? Fogadok, hogy a Centaurus vezette a kutatást. A centauriak mindig kedvelték az éjszakai lényeket meg a barlanglakókat. A magam részéről, azt hiszem, a kettes számú fajt támogattam volna.

– Úgy tűnik, a trogloditák el vannak tőle ájulva.

– Miért, te nem?

Ketho újra a magas nőre nézett, és elvörösödve nevetett.

– Hát, bizonyos értelemben. A tizennyolc év alatt, amit itt, Új-Dél-Georgiában töltöttem, még sosem láttam ilyen szép idegen fajtát. Ami azt illeti, még sose láttam ilyen szép nőt sehol. Olyan, mint egy istennő. – A vörösség felkúszott kopasz feje búbjáig, mert Ketho szerény kurátor volt, nem híve a nagy szavaknak. Rocannon azonban józanul, egyetértőn bólintott.

– Bárcsak a tr… a gdem tolmácsok nélkül beszélhetnénk vele! De ezen nem segíthetünk.

Rocannon a vendégük felé lépett, és amikor a nő felé fordította ragyogó arcát, mélyen meghajolt, fél térdre ereszkedett, lehajtotta a fejét és behunyta a szemét is. Ezt magában a Mindenkor Megfelelő Interkulturális Pukedlinek nevezte, és méltóságteljesen hajtotta végre. Amikor újra felegyenesedett, a szép nő mosolyogva szólalt meg.

– Azt mond, üdv, Csillagok Ura – morogta az egyik zömök kísérője pidzsin-galaktikus nyelven.

– Üdv, angya úrnő – felelte Rocannon. – Miként lehet múzeumunk az ön szolgálatára?

A trogloditák mormolása között a nő hangja ezüst szélként szállt.

– Azt mond, kérlek, add neki nyakláncát, rég-őseinek kincse sok idő ezelőtt.

– Melyik nyakláncot? – kérdezte Rocannon, és a nő megértette, mert rámutatott a középső tárlóra előttük. Csodálatos ékszer volt: tömör, sárga aranylánc, vaskos, mégis kifinomult mintázattal, egyetlen tüzeskék zafírral. Rocannon szemöldöke felszaladt, és hallotta, ahogy Ketho a válla mellett ezt mormolja:

– Jó ízlése van. Az a Fomalhaut-nyakék, híres ötvösmunka.

A nő rájuk mosolygott, és ismét megszólította őket a trogloditák feje felett.

– Azt mond, ó, csillagok urai, kincses ház idősebb és ifjabb lakója, ez a kincs a sajátja. Sok idő ezelőtt. Köszönjük.

– Ketho, hogy szereztük meg ezt a holmit?

– Várj, hadd nézzem meg a katalógusban. Itt van nálam. Tessék. Ezektől a trogoktól, vagy trolloktól, vagy akármik is, a gdemektől való. Azt írja, megszállottjai az alkunak, el kellett adnunk nekik a hajót, amivel idejöttek. Egy AD-4-et. Az volt az ára. Ők készítették a láncot.

– És lefogadom, hogy már nem tudnak ilyen ötvösmunkát végezni, mióta az ipari fejlődésre állították őket.

– De ők is úgy érezhetik, hogy a lánc a nőé, nem az övék vagy a miénk. Rocannon, ez bizonyára fontos, különben nem áldoztak volna ennyi időt a nő ügyéért. Hiszen az objektív eltérés a Fomalhauttól idáig jelentékeny!

– Több év, kétségtelenül – mondta az intelligológus, aki szokva volt a csillagugrásokhoz. – Nem túl nagy. Mindenesetre sem a Zsebkönyv, sem az Utasítás nem tartalmaz elegendő adatot, hogy megkockáztathassuk a találgatást. Ezt a fajt nyilvánvalóan nem is tanulmányozták kielégítően. A kicsik talán egyszerűen szívességet tesznek neki. Vagy talán egy fajközi háború robbanhat ki az átkozott zafír miatt. Talán a nő vágya uralja őket, talán teljességgel alárendelik magukat neki. Vagy az is lehet, hogy a látszat ellenére a nő a túszuk, a rabjuk. Honnan tudhatnánk? Ketho, odaadhatod az ékszert?

– Ó, persze. Technikailag minden idegen tárgy csak kölcsönben van nálunk, nem a mi tulajdonunk. Efféle igények néha felmerülnek. Ritkán ellenkezünk. Béke mindenekfelett, amíg a Háború el nem ér ide.

– Akkor azt mondom, add oda neki.

Ketho elmosolyodott.

– Megtiszteltetés – felelte, kinyitotta a tárlót, és kiemelte a vastag aranyláncot, aztán félénkségében Rocannonnak nyújtotta. – Add oda te.

Így a kék ékkő először egy pillanatig Rocannon tenyerén pihent.

Rocannon nem arra figyelt; egyenesen a szép, idegen nőhöz fordult, kezében a kékséggel és arannyal. A nő nem nyúlt érte, hanem meghajtotta a fejét. Rocannon végigcsúsztatta az ékszert a haján. Úgy pihent meg a nő torkának aranybarna bőrén, mint egy parázsló gyújtózsinór. Amikor a nő felnézett, az arcán olyan öröm, büszkeség és hála ült, hogy Rocannon szava elakadt, és a kis kurátor sietősen, a saját nyelvén mormolta: szívesen, nagyon szívesen. A nő meghajtotta arany fejét Ketho és Rocannon felé, azzal megfordult, biccentett zömök őrzőinek – vagy őreinek? – és maga köré kerítve kopott, kék köpenyét, végigsétált a hosszú folyosón, és eltűnt. Ketho és Rocannon csak állt és nézett utána.

– Úgy érzem… – kezdte Rocannon.

– Igen? – tudakolta Ketho rekedten, hosszas szünet után.

– Úgy érzem, néha… amikor találkozom ezekkel az idegenekkel, akikről alig tudunk valamit… érted, néha olyan, mintha rátapostunk volna egy legenda vagy egy tragikus mítosz szélére, amiből semmit sem értünk…

– Igen – felelte a kurátor, és megköszörülte a torkát. – Vajon… vajon mi lehet a neve?

Szépséges Semley, Arany Semley, Nyakláncos Semley. Az agyagnép engedett az akaratának, de még a csillagurak is, azon a rémes helyen, ahová az agyagnép vitte, az éjszaka végén álló városban. Meghajoltak előtte, és boldogan adták vissza neki a kincsét a sajátjaik közül.

Semley mégsem tudta lerázni magáról az érzést, mintha még mindig a barlangokban járna, ahol nem lehet tudni, ki szólt és mit tett; ahol dörögnek a hangok és nyúlkálnak a szürke kezek… Elég ebből! Megfizetett a nyakláncért, nagyon is jól. Immár az övé volt. Az árat megadták, a múlt a múlté.

Szélparipája valamiféle dobozból kelt ki, a szeme homályos volt, a bundája jégcsillámos, és amikor elhagyták a gdemek barlangjait, eleinte nem akart szárnyra kapni. Mostanra helyrejött, lágy déli széllel szállt a fényes égen Hallan felé. – Siess, siess – sürgette Semley, és ahogy a szél kisöpörte az elméjéből a homályt, kacagni kezdett. – Látni kívánom Durhalt, hamar, hamar…

És sebesen szállva meg is érkeztek Hallanba a második nap alkonyán. Az agyagnép barlangjai már nem tűntek többnek, mint a tavalyi rémálom; Semley végigsuhant a szélparipán Hallan ezer lépcsője felett, a Szakadékhíd felett, ahol az erdőket ezerlábnyi mélység metszette ketté. A röpistállóban, az arany alkonyi fényben leszállt a nyeregből, és felsietett az utolsó lépcsőkön, elhagyva a merev, faragott hősöket és a kapuőröket, akik a nyakában függő tüzes szépséget nézve hajoltak meg előtte.

Az előcsarnokban megállított egy arra siető leányt; nagyon csinos volt, az arcvonásai alapján Durhal közeli rokona, de Semley nem tudta felidézni a nevét.

– Ismersz engem, leány? Semley vagyok, Durhal asszonya. Megmondanád Durossa úrnőnek, hogy visszatértem?

Félt ugyanis belépni; talán attól is, hogy rögtön Durhal elé álljon, ezért kérte Durossa támogatását. A lány nagyon különös arckifejezéssel nézett rá, de csak annyit mormolt: – Igen, úrnő – és elsietett a Torony felé.

Semley az aranyozott, omladozó csarnokban várt. Senki sem érkezett; mind a Nagyteremben ülnek, az asztalnál? A csend nyomasztotta. Egy perc után nekiindult, hogy felmenjen a Toronyba – ám akkor a csarnok másik felén meglátott egy öregasszonyt, aki kitárt karral, sírva sietett felé.

– Ó, Semley, Semley!

Semley még sosem látta az ősz hajú asszonyt. Hátralépett.

– De úrnő, kicsoda ön?

– Durossa vagyok, Semley.

Semley mozdulatlan és néma maradt, miközben Durossa átölelte, és csak sírt, és arról faggatta, hogy valóban az agyagnép rabolta-e el, és varázslattal tartotta-e fogva ennyi éven át, vagy a fianok tették a maguk különös titkaikkal? Aztán elhúzódott és elapadtak a könnyei.

– Semley, te még mindig fiatal vagy. Mint a távozásod napján. És a nyakláncot viseled…

– Ajándékba hoztam a férjemnek, Durhalnak. Hol van?

– Durhal meghalt.

Semley nem mozdult.

– A férjed, az én fivérem, Durhal Hallanúr hét éve esett el a csatában. Kilenc éve, hogy elmentél. A csillagurak nem jöttek többé. Háború tört ki a Keleti Tornyokkal, Log és Hul-Orren angya uraival. Durhal küzdött, a testét egy közember lándzsája járta át, mert alig viselt valami páncélt a testén, a lelkén pedig semmit. Az Orren-láp feletti mezőn temettük el.

Semley elfordult.

– Akkor elmegyek hozzá – felelte, és a nyakát húzó aranyláncra tette a kezét. – Elviszem neki az ajándékomat.

– Várj, Semley! Durhal leánya, a te leányod. Nézd, ő az, Szépséges Haldre!

Ő volt az a lány, akihez először szólt, akit Durossa után küldött. Tizenkilenc melegéves lehetett, a szeme Durhal szeme, sötétkék. Durossa mellett állt, állhatatos pillantással nézte a nőt, Semley-t, aki az anyja volt, mégis egykorú vele. Egykorú – egyforma aranyhajú, egyformán szép. Semley éppen csak egy kicsit magasabb volt, és a kék kő izzott a mellkasán.

– Vedd el, vedd el! Durhal és Haldre számára hoztam át a hosszú éjszakán! – kiáltott fel Semley, lehajtotta, elfordította a fejét, hogy le tudja venni a nehéz láncot, aztán el is ejtette, és az hideg, nedves csendüléssel hullott a kőre. – Ó, vedd el, Haldre! – kiáltott újra, aztán felsírt, megfordult és kiszaladt Hallanból, át a hídon, le a hosszú, széles lépcsősoron, keletre, az erdőbe, mint valami menekülő vad, azzal nyoma veszett.

Miks-Rédai Viktória fordítása

KILENC ÉLET

Belül élt, de kívül halott volt, arca ráncok, daganatok és repedések fekete és szürkésbarna hálója. Kopasz volt, és vak. A Libra arcát rezegtető rengések a széthullás puszta fuvallatai voltak. A felszín alatt, a fekete folyosókon, a bőr alatti csarnokokban sercegések hallatszottak a sötétségben, erjedés zajlott, kémiai rémálmok peregtek évszázadokig. – Jaj, ez az átkozott, pöffeszkedő bolygó – mormogta Pugh, miközben a kupola rázkódott, és egy kilométerre délnyugatra kitört egy gejzír, amely ezüstszínű gennyet spriccelt szerte az alkonyban. A naplemente már két napja tartott. – Jó lesz végre emberi arcot látni.

– Kösz – mondta Martin.

– A tiéd is emberi, az hétszentség – mondta Pugh –, de olyan régóta nézem, hogy már nem látom.

Radvid jelek lepték el a Martin kezében lévő kommunikátort, elhalványultak, majd arc és hang formájában visszatértek. Az arc betöltötte a kijelzőt: egy asszír király orra, egy szamuráj szeme, bőre bronz, szeme vasszürke – egy fiatal, fenséges személy arca.

– Így néznek ki az emberi lények? – kérdezte Pugh csodálkozva. – Már el is felejtettem.

– Fogd be, Owen, hallanak minket.

– Libra Kutatóbázis, kérem, jelentkezzenek, itt az Énekesmadár, vétel.

– Itt a Libra. Sugár stabil. Szálljanak le, vétel.

– Kibocsátás hét F-másodperc múlva. Türelmet kérünk. – A képernyő üres lett, és megcsillant.

– Mindannyian így néznek ki? Martin, mi rondábbak vagyunk, mint gondoltam.

– Fogd már be, Owen…

Martin huszonkét percig követte a landoló űrhajót a kijelzőn, aztán a kupola átlátszó falán keresztül meglátták az apró csillagot, amint az égbolt vérvörös keleti felén ereszkedik. Szépen, halkan ért földet; a Libra ritka atmoszférájában nem terjedt jól a hang. Pugh és Martin összezárta búvárruhájuk fejrészét, kicipzározták magukat a kupola légzsilipéből, és nagyokat szökellve, akár Nizsinszkij és Nurejev, futni kezdtek a csónak felé. Négyperces időközönként három eszközszállító egység landolt a csónaktól keletre, egymástól száz-száz méteres távolságra.

– Szállj ki – mondta Martin az öltözékébe épített interkomba –, az ajtónál várunk.

– Csak nyugodtan, a metántól nem lesz semmi bajod – tette hozzá Pugh.

Az ajtónyílás kitárult. A fiatal férfi, akit a kijelzőn láttak, atletikus mozdulattal kipattant, és leugrott a Libra vibráló porára és salakjára. Martin kezet rázott vele, Pugh azonban továbbra is a nyílást nézte, amelyből egy másik fiatalember pattant ki ugyanolyan lendülettel, majd leugrott, aztán egy fiatal nő pattant ki ugyanolyan lendülettel, kicsit megcifrázva, és ő is leugrott. Mindhárman magasak voltak, bronzbőrűek, fekete hajúak, magas orrnyergük volt, mongolredőjük és egyforma arcuk. Teljesen egyforma arcuk volt. Aztán egy negyedik is kipattant a nyílásból, ugyanolyan lendülettel, és ő is leugrott.

– Martin koma – mondta Pugh –, egy klónt küldtek.

– Igen – mondta az egyikük –, tízklón vagyunk. A nevünk John Chow. Te vagy Martin hadnagy?

– Én Owen Pugh vagyok.

– Alvaro Guillen Martin – mutatkozott be Martin hivatalos hangon, és kissé fejet is hajtott hozzá. Egy másik lány is megjelent, ugyanazzal a gyönyörű arccal; Martin csak bámulta, úgy forgott a szeme, akár egy ideges pónilóé. A jelek szerint még egyszer sem gondolt bele, mit is takar a klónozás, így a látvány techno-sokként érte.

– Nyugi – mondta Pugh társa argentin dialektusában –, csak többlet-ikrek. – Szorosan Martin könyöke mellett állt. Ő is örült a fizikai kontaktusnak.

Megismerkedni egy idegennel sose könnyű. Még amikor a létező legextrovertáltabb ember találkozik a létező legszelídebb idegennel, akkor is érez valamiféle rettegést, még ha ennek nincs is tudatában. Bolondot csinál belőlem tönkreteszi az önképem megtámad elpusztít megváltoztat? Más lesz, mint én? Ha valami, ez biztos. Ez a szörnyű az egészben: az idegen idegensége.

Egy halott bolygón, két év után, amelynek második felét egy kétfős csapat tagjaként elszigetelve töltötte – magával és a másikkal –, az embernek még nehezebb megismerkednie egy idegennel, bármennyire is örül neki. Eddigre elszokik a másságtól, nem tud már alkalmazkodni, újjáéled a félelem, az ösztönös szorongás, a régről ismert rettegés.

A klón – öt férfi és öt nő – alig néhány perc alatt elintézte azt, amihez egy embernek húsz percre lett volna szüksége: üdvözölte Pugh-t és Martint, vetett egy pillantást a Librára, kipakolt a csónakból, felkészült az indulásra. Jöttek-mentek, telezsongták a kupolát, akár egy raj aranyló méh. Halkan zümmögtek és dongtak, minden csendet, minden teret feltöltöttek az emberi jelenlét mézbarna képviselői. Martin elképedve nézte a hosszú combú lányokat, azok pedig rámosolyogtak, egyszerre hárman is. Mosolyuk gyengédebb volt, mint a fiúké, de nem kevésbé ragyogóan önazonos.

– Önazonos – dünnyögte Owen Pugh a barátjának –, hihetetlen. Gondolj bele, milyen lehet, hogy tízszer vagy magad. Minden mozdulatra még kilenc másodperc kell, minden szavazatra még kilenc igen. Csodálatos lehet. – De Martin már aludt. És időközben a John Chow-k is elaludtak, egyszerre. A kupolát légzésük halk hangja töltötte be. Fiatalok voltak, nem horkoltak. Martin sóhajtozott és horkolt, Hershey-csoki színű arca nyugodt volt a Libra elsődleges fényforrásának homályos utóizzásában, és a nap végül csak lement. A kupola átlátszó falán keresztül látszottak a csillagok, köztük a Sol; világító testek pompás társasága, ragyogó csodák klónja. Aztán Pugh is elaludt, és egy egyszemű óriásról álmodott, aki végigkergette a Pokol rázkódó csarnokain.

Pugh a hálózsákjából figyelte a klón ébredését. Egy percen belül mindannyian felkeltek, leszámítva egy párt, egy fiút és egy lányt, akik kényelmesen összegabalyodva, mozdulatlanul aludtak egy közös hálózsákban. Pugh-t a látványtól olyan mélységes sokk járta át, mint a Libra földrengése. Igaz, nem volt tudatában ennek, sőt valójában elégedetten szemlélte a párt; ebben a halott, sivár világban máshogy nem lelhetett megnyugvást. Soká éljenek a szerelmeskedők! Az egyik fiatal megbotlott az alvó párban, mire azok felébredtek. A lány arca kipirult volt és álmos, melle csupasz és aranyló. Az egyik nővére odasúgott neki valamit, mire a lány egyből Pugh-ra pillantott, majd eltűnt a hálózsákban. A férfi érzékelte, hogy egy másik irányból valaki ádázul néz rá, és megint máshonnan megszólították:

– Jézusom, már teljesen hozzászoktunk, hogy van saját terünk. Remélem, nem zavarja, Pugh kapitány.

– Egy cseppet sem – mondta Pugh félig-meddig őszintén. Az illem azt diktálta, hogy álljon fel, és csak az a rövidnadrág volt rajta, amelyben aludt; arra gondolt, most biztosan úgy fest, mint egy kopasztott kakas. Girhes volt, fehéres rózsaszín, és tele volt pattanásokkal. Ritkán irigyelte annyira Martin egyenletes barnaságát, mint most. Az Egyesült Királyság jól vészelte át a nagy éhínséget, népességének kevesebb mint a fele veszett oda, és ezt a rekordot szigorú élelmezés-szabályozással érte el. A feketézőket és a gyűjtögetőket kivégezték. Még a morzsákon is megosztoztak. Míg a gazdagabb országokban a többség meghalt, és csak egy kisebbség gyarapodott, Angliában egy még szűkebb kisebbség halt meg, és senki sem gyarapodott. Mindannyian lefogytak. A fiaik is véznák lettek, az unokáik szintén: kicsik, madárcsontúak, elfújta őket a szél. Amikor a civilizáció a sorbanállásban nyilvánult meg, a britek türelmesen kivárták a sorukat, így nem az erő, hanem az igazságosság lett a túlélés záloga. Owen Pugh girhes kis ember volt. De túlélte.

Igaz, most épp az ellenkezőjét kívánta.

Reggelinél az egyik John azt mondta:

– Szóval, Pugh kapitány, ha lenne szíves eligazítani minket…

– Tegeződjünk.

– Owen, most összeállíthatnánk az ütemtervünket. Történt bármi újdonság a bányában a legutóbbi jelentésed óta? Még akkor láttuk a jelentéseidet, amikor az Énekesmadár a V körüli pályán keringett, ahol most is.

Bár a bányát Martin fedezte fel, és az ő projektje volt, ő nem válaszolt, úgyhogy Pugh-nak össze kellett szednie magát. Nehéz volt beszélgetni velük. Ugyanolyan volt az arcuk, mindegyiken ugyanaz az intelligens érdeklődés tükröződött, mindannyian szinte ugyanabban a szögben hajoltak felé az asztal felett. Mindannyian egyszerre bólogattak.

A zubbonyukon lévő Nyersanyag-kitermelő Testület jelvény felett mindannyiuknak volt névtáblája: a vezetéknév természetesen Chow volt, a keresztnév John, a középső név azonban mindenkinél más. A férfiak Aleph, Kaph, Yod, Gimel és Samedh voltak, a nők Sadhe, Daleth, Zayin, Beth és Resh. Pugh megpróbálta a középső nevükön szólítani őket, de egyből feladta; néha még azt sem tudta, melyikük szólalt meg, annyira egyforma volt a hangjuk.

Martin megvajazta és megette a pirítósát, aztán közbeszólt:

– Egy csapat vagytok. Igaz?

– Igen – vágta rá két John.

– Istenem, micsoda csapat! Sose értettem az ilyesmit. Milyen mélységig tudjátok, mire gondolnak éppen a többiek?

– Szigorúan véve egyáltalán nem tudjuk – válaszolt az egyik lány, Zayin. A többiek birtokló, helyeslő tekintetükkel nézték. – Semmi hatodik érzék vagy ilyesmi. De szinte ugyanúgy gondolkodunk. A berendezésünk pontosan ugyanolyan. Ugyanarra az ingerre, ugyanarra a problémára nagy valószínűséggel egyidejűleg ugyanolyan reakciókat és megoldásokat produkálunk. Ritkán értjük félre egymást. Ez nagyban megkönnyíti a csapatmunkát.

– Azt meghiszem! – mondta Martin. – Pugh-val hat hónapon át tízből hét órát azzal töltöttünk, hogy félreértettük egymást. Mint a legtöbb ember. És mi van a vészhelyzetekkel? Ugyanolyan jók vagytok a váratlan problémák kezelésében, mint egy norm… mint egy nem ennyire összehangolt csapat?

– Az eddigi statisztikák szerint igen – válaszolt Zayin habozás nélkül. Pugh arra gondolt, a klónokat biztosan kiképezték arra, hogy tudjanak felelni minden kérdésre, hogy megnyugtassák az embert, és meggyőzően érveljenek. Mindenen, amit mondtak, érződött a nyilvánosság részére fazonírozott válaszok kissé mézesmázos és hivatalos íze. – Nem tudunk úgy együtt dolgozni, mint az önálló egyedek, nem profitálunk a különböző elmék összjátékából, de van egy előnyünk, ami kompenzál. A klónokat a létező legjobb emberi alapanyagból készítik, körülbelül 135-ös IQ-jú egyénekből, génállomány alfa dupla A, és így tovább. Több előnyre támaszkodhatunk, mint az emberek nagyrésze.

– És mindezt meg kell szorozni tízzel. Ki… ki volt John Chow?

– Egy zseni, nem vitás – mondta Pugh udvariasan. A klónozás iránti érdeklődése nem volt olyan újkeletű és mohó, mint Martiné.

– Leonardo-komplexusa volt – mondta Yod. – Biomatematikával foglalkozott, csellózott, vadászott a tenger mélyén, érdekelték az építőmérnöki problémák, és így tovább. Még azelőtt meghalt, hogy kidolgozta volna a legforradalmibb elméleteit.

– Tehát mindegyikőtök az elméje egyik oldalát, valamelyik érdeklődési körét képviseli?

– Nem – mondta Zayin, és több társával egyidőben megrázta a fejét. – Természetesen mindannyian ugyanazon az alapvető berendezésen és hajlamokon osztozunk, és mindannyian a Planetáris Nyersanyag-kitermelés projekt mérnökeiként dolgozunk. De bármelyik klónt ki lehet úgy képezni, hogy a készen kapott adottságokat más irányba fejlessze tovább. A génállomány azonos, minden a kiképzésen múlik.