Susan Mallery

Boldogító karácsony

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susan Mallery, Inc., 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: Happily This Christmas

Harlequin MIRA

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: Vinton Kiadó, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-758-3

- Borítókép: Shutterstock

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is
tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Kedvenc tengerészgyalogosaimnak:

Willnek, Peternek, Ben Z.-nek, Johnnak és Ben S.-nek.

Váratlan találkozás volt a miénk, de örökké
őrzöm az emlékét.

Köszönöm, hogy – ha elenyésző mértékben is,

de – hozzájárulhattam a bevetésetekhez.

Talán egy egész ország nevében beszélek,

amikor azt mondom: hálás vagyok a szolgálatotokért.

A bátorságotok és az elkötelezettségetek nélkül

nem lehetnénk azok, akik vagyunk.

1. FEJEZET

Kitolni másokkal – egy dolog. Wynn Beauchene úgy gondolta, egyesek igenis megérdemlik, hogy kitoljanak velük. De hogy valaki saját magával kitoljon? Na, az nemcsak elvesztegetett idő, de még értelme sincs. Mégis miért viselkedik úgy, mint egy tizenhat éves bakfis, aki belezúgott az iskolai focicsapat csatárjába? Ki érti ezt? Végül is felnőtt nő, gyermekét egyedül nevelő anya, sikeres vállalkozó, az életével elégedett ember.

Persze nincs azzal semmi baj, ha vonzónak találja a szomszédban lakó, jóképű férfit. Az viszont egyáltalán nincs rendben, ha fél szemmel állandóan a nappali ablakát lesi, mert reméli, hogy megpillanthatja, amikor hazajön. Mert mit csinál egy értelmes felnőtt nő, aki nem akar kitolni magával? Szépen átmegy a szomszédba, bekopogtat, és azt mondja, hogy…

– Mekkora hülye vagyok! – bukott ki belőle a csalódottság, aznap már nem először.

Rendben, odamegy… De ha egyszer a férfi kinyitja az ajtót, mi történik? Mit mond neki?

„Szia, Garrick! Arra gondoltam, hogy talán… tudod, elmehetnénk valamikor valahova…” Na ne! Biztos, hogy ezzel kellene kezdenie? Egyből a közepébe? Nem lehetne bevezetni a dolgot valami olyasmivel, hogy: „Nagyon örülök, hogy ideköltöztél… Az egész környék számára nagy megkönnyebbülés, hogy esténként itt áll az a rendőrautó… Nem mintha a közbiztonság probléma lenne ezen a környéken, de mégiscsak megnyugtató, ha az embernek rendőr lakik a szomszédjában…”

És ez igaz is lenne, mert ennek tényleg örült, jóllehet még inkább örült a felsőteste látványának, amikor a férfi nyáron póló nélkül nyírta a füvet a kertben… Bár igazság szerint ez inkább csak személyes előny. És tessék! Már november van, a fűnyírószezon rég véget ért, ő viszont még mindig nem tudta elérni, hogy a kapcsolatuk túljusson az integetésen meg a kötelező udvariassági formulákon. Legszívesebben felpofozta volna magát.

Hát igen, a randizás nem egyszerű történet. Wynn nem volt valami jó ezen a téren. És miért nem? Mert nemigen szokott randizni. És erre meg is volt az oka.

Mindenesetre már jó fél éve gondolkodott rajta, hogy ezt az önmagának felállított randitilalmat lassan fel kellene oldania. De miközben sok időt töltött az ezen való töprengéssel, nem sokat lépett előre a megvalósításban.

– Igenis jobb vagyok ennél – bizonygatta magának, és nem törődött a vékonyka hanggal az agya leghátsó zugában, amely azt ismételgette, hogy ez nyilvánvalóan nem így van.

Pedig mindig mindent flottul meg tudott oldani az életben. Hunter, a tizennégy éves fia rosszul viselkedett a suliban? Nem probléma. Leültek, megbeszélték. Valaki elcseszte egy megrendelés felvételét a nyomdában? Semmi pánik, megoldotta. Érzelmi válságba került egy barátnője? Mi sem egyszerűbb. Ha kellett, érzelmi támogatást nyújtott, ha kellett, egyenesen megmondta a véleményét, de tudott segíteni.

Viszont ha arról volt szó, hogy randizni szeretett volna, vagy éppen megismerkedni Garrickkel, aki nemcsak nagyon vonzó, de amúgy a fiával is nagyon jó fej, hát az már nem megy. Na ez az, ami nagyon gáz.

Meg az is gáz, ahogy az alkalmatlanságát fényesen bizonyítva, azt lesi a nappali ablakából, mikor ér haza a férfi. Szombat délután van. Rengeteg dolga lenne, és mit ad isten, egyáltalán nem szerepelt a tervei között, hogy a szomszéd fickó üres kocsifelhajtóját bámulja.

Volt ebben a Garrickben valami… Nem is elsősorban az tetszett Wynn-nek, hogy magas, széles vállú, sötét hajú és szürke szemű, bár ezek önmagukban is nagyon vonzó tulajdonságok. Hanem inkább a stílusa. Hogy mindig olyan barátságos és mosolygós. Noha Wynn mégis érezte, hogy a kellemes felszín alatt ott lapul valami sötét és határozottan veszélyes dolog.

Vicces, de igaz, hogy ennek a rosszfiúságnak – hasonlóan sok különben intelligens nőhöz – ő sem tudott ellenállni.

Ábrándozásából a konyhai óra csilingelése zökkentette ki. Besétált a konyhába, és kivett a sütőből két tepsit.

Tessék, így állnak a dolgok! Képes csokis kekszet sütni. Az a kisebbik baj, hogy süt, mert Hunternek amúgy is gyakran szokott sütni. De most azért sütött, hogy átvigye Garrickhez egyfajta jószomszédi gesztusként, arra való hivatkozással, hogy a fiának készítette, de hozott belőle kóstolót. Szóval ezt a kekszet igazából Garricknek sütötte, hátha a sütizésből kellemes beszélgetés kerekedik, sok nevetéssel, aminek a végén a férfi majd töredelmesen bevallja, hogy már hónapok óta randira akarta hívni őt. Szóval most a csokis sütin a világ szeme!

Aztán még két tepsit berakott a sütőbe, a konyhai órát visszatekerte, a kisült kekszeket pedig a hűtőrácsra tette. Ekkor megszólalt a csengő.

Wynn átsétált a nappalin, és kinyitotta a bejárati ajtót. Garrick állt a verandán. Nem egyenruhában volt; farmert és pólót viselt.

– Szia, Wynn! – szólalt meg, és az arcán megjelent a szokásos, lélegzetelállító mosoly. A hangja mély és szexi volt, bár lehet, hogy ez utóbbit Wynn csak képzelte. – Van egy perced?

– Persze – tessékelte be a nő, és közben azon tűnődött, ébren van-e, vagy csak álmodik.

Éppen a férfin járt az esze, és tessék, egyszer csak itt terem. Mindezt úgy, hogy már egy éve szomszédok. Az hagyján, hogy nem voltak még egymás házában, de a köszönésen, az időjáráson meg a szomszédok között szokásos jópofizáson sem igen jutottak még túl.

– Kekszet sütök, és hamarosan ki kell vennem a tepsit a sütőből – mondta, majd sietős léptekkel elindult a konyhába. – Miben segíthetek?

– Tanácsot szeretnék kérni…

– Akkor hajrá! Tanácsadásban jó vagyok – nézett Wynn a férfira, aki közben felmászott az egyik bárszékre a konyhapult mellett. – Illetve jobb vagyok tanácsadásban, mint az emberek abban, hogy megfogadják a tanácsaimat.

– Hát, vagyunk ezzel így páran… – Garrick pillantása közben a süteményekre tévedt. – Vehetek egyet?

– Persze, csak vigyázz, mert most vettem ki a sütőből, és még forró.

Garrick elvett egy kekszet, és ráfújt, mielőtt beleharapott volna. Aztán félig lehunyta a szemét, miközben élvezettel rágni kezdte.

– Isteni – dörmögte, és hálásan nézett Wynnre. – Nem is tudtam, hogy ilyen remekül sütsz…

– Igyekszik az ember…

Wynn egy pillanatig úgy érezte, mintha ez az egész nem is vele történne. Mintha csak egy filmet nézne. Garrick, a konyha, a beszélgetés, a süti meg minden… Zavarba jött, pedig nemigen szokott zavarba jönni attól, hogy egy pasi van a konyhájában. Végül is jártak itt már mindenféle szerelők, a duguláselhárítótól kezdve a mosogatógép-szerelőig. Most is itt van egy férfi. Na és? Annál jobb. Ráadásul pontosan tudta, hogy itt a talán soha vissza nem térő alkalom, végre elkezdheti a beszélgetést, amit fejben már olyan sokszor lejátszott. „Arra gondoltam, hogy talán… tudod, elmehetnénk együtt valamikor valahova…”

– Arról van szó, hogy Joylyn hozzám költözik – mondta Garrick, miközben egy második sütit is elvett a rácsról. – Ami teljesen új élethelyzet számomra… Úgy értem – nézett jelentőségteljesen Wynnre –, hogy még sosem éltünk együtt… úgy rendesen. Volt egy csomó hétvége meg közös nyaralás, de ez most nagyon más lesz. És szeretném, ha tetszene neki a ház meg a berendezés.

Joylyn? Milyen Joylyn, és miért költözik ide? Még igazából meg sem fogalmazta a kérdést, Wynn máris tudta a nyilvánvaló választ. Joylyn Garrick barátnője. Hát persze! Ő éppen arra készül, hogy két évvel az előző kapcsolata után végre ismét bepasizzon. Garrick közben ide akarja költöztetni a nőjét. Az élet néha tényleg nagyon vicces tud lenni!

– Bútorok tekintetében, azt hiszem, jól állok – folytatta a férfi. – Igazából csak a többi berendezési tárgy kapcsán kérném a segítséged. Tudod, hogy az egész ház olyan… szóval… – szemlátomást kereste a megfelelő szót – lakályos és meghitt legyen.

Wynn úgy érezte, mintha kisütötték volna az agyát. Egyszerűen nem tudott gondolkodni. Megszólalni meg még annyira se.

Lakályos? Tényleg ezt mondta? Ez a szó… Már maga a szó sem vallott Garrickre! De hát mit tud ő egyáltalán róla? Azt se tudta, hogy Joylyn a világon van, aztán nesze…

– Szóval azt szeretném, hogy amikor megérkezik, a ház igazán szép legyen – folytatta a férfi. – Nehéz életszakaszban van, tudod, a terhesség miatt… Ha idősebb lenne, biztosan könnyebben venné az akadályokat, de mivel még csak huszonegy éves…

– Joylyn huszonegy éves és terhes? – vágott közbe Wynn kicsit élesebben, mint szerette volna.

Ha már lúd, legyen kövér! – gondolta komoran. Barátnő? Hahaha! Az semmi! Úgy az igazi, ha a barátnő terhes, és ráadásul még csak huszonegy éves… Vagyis gyakorlatilag gyerek.

– Garrick, ne haragudj, de mégis mit gondoltál? Egy ilyen fiatal lány nem hozzád való… Hol ismerkedtél meg vele egyáltalán? A gimi körül settenkedtél, és reménykedtél a jó szerencsében?

Na ennyit az álmaiban szereplő Garrickről! Kár volt ennyi időt elpazarolni arra, hogy róla ábrándozzon. Jobb, ha egyszer és mindenkorra lemond a szexi és veszélyes hapsikról. Mostantól kizárólag a kevésbé szexi és teljesen veszélytelen férfiakkal áll szóba. Isten bizony, ha nem lenne ilyen nagydarab ez a Garrick, most rögtön kidobná a házából…

– Egy ilyen fiatal lány nem hozzám való? – emelte fel a hangját a férfi. – Miről beszélsz? Joylyn a lányom!

Egymásra meredtek. Wynn-nek volt egy olyan érzése, hogy a férfi ugyanolyan döbbenten bámul maga elé, mint ő maga.

Basszus! Ezerszer megfogadta már, hogy előbb gondolkozik, és csak utána beszél. És ha beszél, akkor se rögtön a legrosszabbat feltételezi a másikról.

– Hát… – nyögte ki nagy nehezen, de közben megszólalt a konyhai óra, ezért az elkezdett mondatot már nem fejezte be. Helyette kivette a tepsiket a sütőből, és elrendezte őket a tűzhelyen. Ahogy kikapcsolta a sütőt, vett egy nagy levegőt: – Szerintem kezdjük elölről ezt a beszélgetést – motyogta.

– Egyszerűen nem hiszem el, hogy azt hitted, van egy terhes, huszonegy éves barátnőm! Mégis minek nézel te engem?

Wynn majdnem megmondta, de aztán inkább csak felsóhajtott.

– Mi tagadás, csalódtam volna benned. Most pedig egy kicsit hülyén érzem magam…

– Remélem is! Harmincnyolc éves vagyok. Eszem ágában sincs huszonévesekkel randizni. Miről beszélgethetnék én egy huszonéves lánnyal?

– Tudod, vannak pasik, akik elsősorban nem beszélgetni akarnak.

– Oké, értem. De az nem én vagyok.

Wynn azon kapta magát, hogy találkozik a tekintetük. Kínos helyzet ide, bosszúság oda, meg kellett állapítania, hogy a férfinak szép a szeme. A szürke szem már önmagában sem egy mindennapos dolog, de a formájában is volt valami. Azt nem tudta volna pontosan megfogalmazni, micsoda, de tény, hogy a szeme illett az arcához meg a teste többi részéhez. És hát igen, a teste… Meg azok a fura hegek a bőrén… Nem mintha Wynn direkt akarta volna nézegetni Garrick felsőtestét. Ő csak látta, ahogy a férfi póló nélkül nyírja a füvet, és hát azokat a sérüléseket nem lehet nem észrevenni. Végül is ő döntött úgy, hogy nem vesz fel pólót, ugye? De hogy ilyen sebhelyeket hol lehet összeszedni, hát azt el se tudta képzelni.

Garrick úgy nézett ki, mintha valami késpárbajban vett volna részt, ahol összevissza szurkálták. Ami képtelenség. Garrick Happily Incben rendőr. A késpárbaj nem a kisvárosi rendőrök hóbortja.

A maradék süteményt hűtőrácsra tette, kitöltött maguknak két pohár tejet, és ő is leült egy bárszékre, csak éppen a konyhapult másik végébe.

– Helló! – nézett fel, miközben elvett a tepsiből egy kekszet. – Wynn Beauchene vagyok, a szomszédod. Mikor találkozunk, általában csak köszönni szoktunk egymásnak, esetleg megemlítjük, hogy „szép időnk van”.

Garrick elmosolyodott.

– Szia, Wynn! A nevem Garrick McCabe, és idevalósi vagyok, Happily Incbe. Van egy lányom, akinek a születésekor mindössze tizenhét éves voltam. Aztán elköltöztem Phoenixbe, mert a kislányom anyja ott lakott, én meg oda jártam főiskolára. A fősuli után a phoenixi rendőrségnél kezdtem dolgozni. Akkor tértem vissza Happily Incbe, amikor a lányom, Joylyn leérettségizett. Tavaly vettem meg a szomszédos házat.

– Ennek nagyon örültünk, mi, környékbeliek. Megnyugtató látvány, hogy állandóan egy rendőrautó parkol a ház előtt.

– Hát ez jó hír! – kapott be a férfi még egy sütit. – Joylyn körülbelül nyolc hét múlva, tehát karácsony táján fog szülni. A férje tengerészgyalogos, vagyis sosincs otthon. Az anyjának Alishának viszont még ott van a nyakán három fiúgyermek. Jó lenne, ha valaki tudna Joylynnak segíteni, meg végre nyugi lenne körülötte. Azt beszéltük meg Alishával, hogy Joylyn nálam lakik egészen karácsonyig, vagy ha Chandlert, a férjét korábban hazaengedik szabadságra, akkor addig.

– Jobb lesz így neki, hogy a hálaadást és az adventet veled tölti.

– Én is ezt remélem. – Garrick elkomolyodott. – Amikor kicsi volt, nagyon jó volt a kapcsolatunk, aztán Joylyn tizenöt éves kora körül valami megváltozott, és eltávolodtunk egymástól. Nehéz időszak volt mindkettőnk számára. Most abban bízom, hogy ez idő alatt, amíg itt lesz, sikerül rendeznünk kettőnk kapcsolatát. Ezért is akarom, hogy jól érezze magát nálam.

– Vagyis hogy lakályos és otthonos legyen a ház? – incselkedett Wynn.

Garrick elmosolyodott.

– Igen, pontosan. Az a helyzet, hogy a dekoráció, a szobanövények, a főzés nem az én világom. És mivel Joylyn terhes, tudod, nagyon nem szeretnék mellé lőni. A városban járva mindenütt találkozik az ember a grafikai munkáiddal. És megállapítottam, hogy bármilyen cégről legyen is szó, te képes vagy a hozzá leginkább illő grafikai arculatot kialakítani. Tudod, a dizájn meg a színek meg ilyenek… Szóval szerintem igazi profi vagy, kiváló az ízlésed, és határozottan van stílusod. Ezért jutottam arra a következtetésre, hogy tőled kérek lakberendezési tanácsot. Talán kellene még néhány edény, díszpárnák meg ilyesmik…

Wynnre túl sok információ zúdult egyszerre, és a tájékoztató mondatok közé elrejtett bókok sem könnyítették meg a helyzetét. Igen, mindig is keményen dolgozott, hogy az ügyfelei kedvében járjon, és örült, ha mások értékelték a teljesítményét. Mégis fura volt belegondolni, hogy a munkáit látva Garricknek ő járt a fejében. És vajon más szempontból is gondolt már rá? Vagy ebben csak ő szeretne hinni minden alap nélkül? Ettől függetlenül, rokonszenves volt számára, hogy Garrick törődik a lányával, és ennyire fontos neki, hogy Joylyn igényei szerint rendezze be a házát.

Arról nem beszélve, hogy még mindig szégyellte magát amiatt, amit a férfiról gondolt. Így aztán akkor is segített volna, ha amúgy nincs kedve hozzá. De történetesen még kedve is volt.

– Nagyon szívesen ellátlak tanácsokkal bármiben, amiben csak szeretnéd – mondta. – De azt tudnod kell, hogy a stílusom az én stílusom, és lehet, hogy neki egészen más az ízlése. Ez problémát jelenthet.

– Nem, nem! Szerintem nagyon hasonló az ízlésetek. Jó szemed van a térhez meg a színekhez, és biztosan neki is tetszene, ami neked tetszik.

Garrick szavaitól Wynn egészen elgyengült. Ha nem vigyáz, a végén még elkezdi a haját dobálni, és affektálva tenni-venni magát, mint egy kamasz lány a gimiben…

– Jó, rendben, vállalom! De csak akkor, ha minden létező felületre rojtokat rakhatok a házadban – élcelődött.

– Rojtokat! Hú, hogy nézne az ki!

– Szerinted pocsékul, mi?

– Hát nem vagyok az a rojtos típus, mi tagadás…

– Nahát! Pedig én azt hittem… Mesélsz nekem Joylynról?

A férfi szemébe szomorúság költözött.

– Elég ritkán találkozunk. Igazság szerint az esküvő óta nem is láttam. Ahogy mondtam, régen nagyon jól kijöttünk egymással. Ő volt apuci kis hercegnője – mondta félszeg mosollyal.

– Sajnálom, hogy ez megváltozott.

– Én is nagyon sajnálom – sóhajtott egy nagyot rövid hallgatást követően Garrick. – Ahogy mondtam, Chandler, a férje, most bevetésen van. Alisha szerint még a gyerek születése előtt haza fog érni, mert az első babák mindig késnek… – Megrázta a fejét. – El sem hiszem, hogy a kislányom anya lesz. Olyan gyorsan történt minden…

– Akár akarjuk, akár nem, a gyerekek egyszer csak felnőnek. Anyaként én is nap mint nap megdöbbenek, hogy rohan az idő.

– Hunter klassz srác.

– Köszönöm. Természetesen szívesen segítek bármiben, amire csak szükséged van. – Wynn megmarkolta a tejespoharat. – És sajnálom, hogy elhamarkodott következtetéseket vontam le abból, amit mondtál.

– Nagyon örülök, hogy vállalod. Ami pedig azt a kis félreértést illeti… Érteni vélem, miért gondoltad azt, amit gondoltál. Mentségemre szóljon, hogy azt hittem, tudsz a lányomról. Végül is Happily Inc kisváros, az ilyen helyeken azért nagyjából mindenki tud mindenkiről mindent.

– Lehet, hogy meglep a hír, de képzeld, Garrick, Happily Incben nem te vagy a fő beszédtéma.

– Tudom, hogy most csak gonoszkodsz…

Wynn felnevetett.

– Dehogyis. Komolyan beszélek. Mindenkinek megvan a maga élete, a saját problémáink is pont elég beszédtémát adnak.

– Hát ez fájt… Ezek szerint nem vagyok elég érdekes ahhoz, hogy rólam pletykáljon a város?

Egymásra mosolyogtak. Wynn elgondolkodott, nem kellene-e puhatolóznia, van-e Garricknek komoly kapcsolata, de ráébredt, hogy nem kell elkapkodni a dolgokat. Segíteni fog neki a háza berendezésében, és ez idő alatt biztosan lesz rá lehetőség, hogy megtudjon ezt-azt a férfi magánéletéről. Ha kiderül, hogy egyedülálló, bármikor elmehetnek együtt vacsorázni vagy akárhová. Persze a valószínűbb forgatókönyv az, hogy némi együtt töltött idő után Garrick az agyára megy majd. Ez nem lett volna nagy meglepetés, tekintve, hogy már számtalanszor megtörtént vele. A barátnői ráfogták, hogy túl válogatós, ő viszont úgy gondolta, hogy csak óvatos.

– És mikor költözik ide Joylyn? – kérdezte.

– Jövő szombaton.

– Rendben. Akkor mindenekelőtt meg kellene néznünk a házadat, és ki kellene találnunk, mit akarunk egyáltalán.

– És erre mikor tudnál időt szánni? – kérdezte a férfi.

– Most. Éppen ráérek.

– Nekem is jó lenne most – állt fel Garrick.

– Akkor menjünk! – kászálódott le Wynn is a bárszékről.

A pulton lévő mobilját a farmerja hátsó zsebébe dugta, majd elindult a bejárati ajtó felé. Garrick követte.

A férfinak komoly erőfeszítésébe került, hogy ne Wynn hosszú lábát és kerek fenekét bámulja, ahogy a nő elindult előtte a szűk farmerban. Igen mutatós hátsója van, állapította meg magában. Kerek is, meg feszes is, pont a magafajta férfiember tenyerébe való…

Lazíts pajtás! – intette magát. Wynn az egyik legjobb csaj, akit valaha látott, de nem szándékozik ráhajtani. Nem akar komoly kapcsolatot, a nő viszont nem úgy néz ki, mint aki megelégszik némi alkalmi szexszel. Garrick egy éve lakott itt, de még sosem látta, hogy férfit hozott volna haza. Biztos nagyon válogatós, meg aztán van egy kamasz fia. Nyilván komolyan veszi az anyai kötelességeit.

Hunterre gondolva Garricknek Joylyn jutott eszébe. Milyen jó, hogy együtt lesznek, még ha csak néhány hétig is! Bármi romlott el a kapcsolatukban, amikor a lánya még kamasz volt, most itt a lehetőség, hogy mindent helyrehozzon. Joylyn mégiscsak a lánya, és nagyon hiányzik neki.

Ahogy kiléptek a házból, átvágtak a gyepen, és a kocsifelhajtón keresztül felmentek a verandára.

– Fáradj be! – nyitotta ki az ajtót Garrick a nő előtt.

A férfi háza nagyon hasonló volt ahhoz, amiben Wynn lakott. Kétszáz négyzetméter körüli, régebbi építésű lakóház, kellemes méretű kerttel, verandával, az utcafronton szép nagy fákkal.

Wynn belépett. A nappaliban egy fekete bőr ülőgarnitúra terpeszkedett, különben nem volt ott semmi, csak a csupasz fehér falak és egy gigantikus, legalább százkilencven centiméter képátmérőjű televízió.

– Mekkora tévé! – bukott ki belőle a csodálkozás.

Garrick gyanította, hogy Wynn nem dicséretnek szánta a megjegyzést, de nemigen zavartatta magát.

– Szeretem a sportközvetítéseket. A tévénél a méret a lényeg…

– Ja, ezen a képernyőn a játékosok gyakorlatilag életnagyságúak.

– Bizony – vigyorgott a férfi alig leplezett büszkeséggel. – Tudod, ez egy ilyen pasis dolog.

– Most már értem, miért rágja Hunter állandóan a fülemet, hogy engedjem át hozzád meccset nézni.

– Nyugodtan átengedheted. Jól kijövök a gyerekekkel.

Igen, a gyerekekhez mindig jó érzéke volt. Valószínűleg azért, mert egészen fiatalon, gimnazista srácként lett apa. Kénytelen volt gyorsan tanulni. Végzősként a tanórák után minden gyerek gőzerővel készült az érettségire. Garrick is, csak ő közben Joylynra vigyázott. És bizony volt néhány plusztantárgya a matek, az angol meg a töri mellett: etetés, pelenkázás, a hasfájós baba megnyugtatása. Lehet, hogy ő maga is gyerek volt, de közben mindent elkövetett, hogy jó apa váljon belőle.

– Rendben, erre még majd visszatérünk… – Wynn a csupasz falakra mutatott. – Hol vannak a képek? Miért nincsenek képek a nappalidban?

A férfi elgondolkozva tanulmányozta a fehér falat.

– Szerinted kellenének? Nem gondolod, hogy így sokkal letisztultabb és egyszerűbb a tér?

– Van letisztultság, meg van jéghideg sterilitás. Néhány repró a falon adna egy kis színt ennek a nappalinak. Talán kicsit ellensúlyozni tudná ezt a gigantikus méretű fekete tévéképernyőt.

A férfi erre elvigyorodott.

– Ehhez tényleg női szem kell, látod. Én ezeket a dolgokat észre sem veszem.

Wynn közben körbesétált a szobában.

– Ami ezt a fekete bőr ülőgarnitúrát illeti, fogalmam sincs, milyen megfontolásból választottad ki… De maga a tér rendben van. Különösen tetszenek azok a kisasztalok – mutatott az ülőgarnitúra melletti szögletes asztalkákra. Wynn ízléséhez képest kicsit túl modernek voltak, de minőségi anyagokból, ébenfa berakásos mahagónifából és üvegből készültek. – Biztos vagyok benne, hogy egyedi darabok – tette hozzá.

– Minden bizonnyal. Egy hagyatéki kiárusításon találtam őket. Drágák voltak, de megérték az árukat.

– Igen. Nagyon mutatósak. Még az is lehet, hogy találunk néhány lakberendezési tárgyat abban a stílusban, mint ez az ébenfa intarzia – mondta, és készített a mobiljával néhány képet az asztalkákról. – Sosem lehet tudni. – Várakozó tekintettel a férfira nézett. – Lássuk a konyhát!

– Erre! – mutatta az utat Garrick.

Többek között azért vette meg pont ezt a házat, mert fel volt újítva. Nem arról van szó, hogy ne szeretett volna barkácsolni, de inkább hobbiból és nem muszájból akart tevékenykedni a ház körül. A három hálószoba volt a lényeg, a hátsó kertben lévő medence csak pluszpontot jelentett. A konyha is rendben volt a sok ablakkal és a jó minőségű beépített szekrényekkel.

Eszébe jutott, milyen hosszan dicsérte az ingatlanügynök a konyhapultot meg a beépített háztartási gépeket. Ő azonban magasról tett a konyhafelszerelésre, hiszen gyakorlatilag csak készételeken élt. Egy egyedülálló férfi nyilván nem fog nekiállni főzőcskézni, amikor késő este fáradtan hazaér a munkából.

Amíg Wynn körülnézett a konyhában, Garrick alaposan szemügyre vette, és megállapította, hogy gyönyörű a nagy és kifejező barna szeme. A másik, ami tetszett neki, az Wynn hosszú barna, nagyon göndör haja volt. Hirtelen ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy megérintse a fürtjeit. Vajon tényleg olyan puhák, mint amilyennek látszanak? Persze máshol is szívesen megérintette volna, de tisztában volt vele, hogy nem engedhet a kísértésnek.

Álmodozni persze attól még szabad.

Wynn az ablak alatti üres helyre mutatott.

– Oda kéne egy étkezőasztal meg székek. Hacsak nem az étkezőben esztek majd.

– Egyelőre nem. Az étkezőt igazából még be sem rendeztem.

– Hogy mi? – nézett rá Wynn hitetlenkedő arccal, és csípőre tette a kezét. – Nehogy már azt mondd, hogy a pultnál állva eszel, vagy a nappaliban a fekete bőrkanapén?!

Garrick csak mosolygott.

– Mi van, elvitte a cica a nyelved?

– Az imént arra kértél, hogy ne mondjam.

– Rendben. Igazad van – nevette el magát Wynn. – Én kértem, hogy ne mondd. Az én hibám. Szóval a pultnál vagy a kanapén eszel.

– Hát persze. Így a legegyszerűbb.

– A legegyszerűbb, mi? … Tudom… Ez ilyen férfiduma. Rendben. De szükséged lesz étkezőasztalra és székekre. Azt mondtad, lakályos, otthonos berendezést szeretnél. És tudod, állva enni a pultnál cseppet sem hangulatos. Joylyn nem lesz oda érte… – Aztán odasétált a konyhaszekrényekhez. – Kinyithatom?

– Csak nyugodtan – bólintott a férfi.

Wynn szép sorban kinyitogatta, aztán becsukta a konyhaszekrény összes ajtaját. Sejtette, hogy nem sok mindent fog találni. Néhány tányér, egy-két müzlis tálka, bögre és némi evőeszköz árválkodott a szekrényben. A főzőedények és konyhai eszközök terén még szegényesebb volt a felhozatal: pár lábas, amelyek közül csak az egyiknek volt meg a fedele, és egy serpenyő, amin látszott, hogy az életben még soha senki nem sütött benne semmit. A végén bepillantott a kamrába is. Ott mindössze némi kávét és gabonapelyhet talált a polcon.

Ahogy becsukta az ajtót, csak ennyit mondott:

– Garrick, te nem szoktál főzni.

Bár ez inkább hangzott kijelentésnek, mint kérdésnek, a férfi azért válaszolt rá:

– Valóban nem szoktam.

– Joylynnak most egészséges ételekre lesz szüksége, már csak a baba miatt is. Ez azt jelenti, hogy lehetőleg házi kosztot kell ennie. Tud főzni a lányod?

– Tud.

Joylyn Alishától tanult főzni. Garrick még mindig emlékezett arra a napra, amikor a lány először készített neki vacsorát. Spagettit főzött. Egek, mekkora kupi volt a konyhában! Mindent elővett, amit a konyhaszekrényben talált, az összes edény, sőt még serpenyő is kellett neki a főzéshez. De Joylyn nagyon büszke volt magára, és Garrick is le volt nyűgözve. Ahogy felidézte a közös pillanatokat, a férfinak még inkább hiányozni kezdett a lánya. Nyilván van olyan apa, aki nem örülne, ha hozzáköltözne a felnőtt gyereke, de ő alig várta, hogy megérkezzen. Azt remélte, ha hosszabb időt töltenek el együtt, akkor majd rájön, mi romlott el köztük, és visszakapja a régi Joylynt.

– Szükség lesz edényekre, evőeszközökre, tálalóeszközökre, fazekakra és serpenyőkre. Tulajdonképpen mindenre, ami egy konyhában kell – csóválta a fejét Wynn. – Megnézzük Joylyn szobáját?

A hálószobák felé tartva még bekukkantott a földszinti fürdőszobába.

– Ez tök üres! Ide is kell majd mindenféle, ami egy fürdőszobában lenni szokott: törülköző, szappan, csúszásgátló a kádba… Ja, és talán valami kép a falra.

– Ne már! Kép a fürdőszobába? Ez komoly?

– Persze. Majd meglátod, mennyivel hangulatosabb lesz! Várjunk csak, itt két szoba van. Ezekből akkor melyik lesz Joylyné? – nézett kérdőn Wynn a férfira.

– A nagyobbik – nyitotta ki az ajtót Garrick.

A kisebbet irodának használta. Felállított egy összecsukható asztalt, melléje rakott egy széket, és egy költöztetődobozt használt irattartó szekrény gyanánt. Csak egy laptopja és egy nyomtatója volt, többre nem volt szüksége.

Wynn besétált Joylyn leendő szobájába, és megállt. A szeme tágra nyílt, az álla leesett a csodálkozástól.

– Ó, Garrick, ezt meg hol szerezted?

– Egy fickótól vettem, akit még Phoenixben ismertem meg. A dédnagymamájáé volt. Nem túl sok?

– Nem. Tökéletes…

Wynn odalépett a nagy méretű baldachinos ágyhoz. A mahagónioszlopokat bonyolult faragott minta díszítette, virágok és levelek burjánoztak rajta táncoló tündérek társaságában. A komódot és az éjjeliszekrényeket ugyanilyen minta ékesítette. A bútorok jókora méretük ellenére szinte légiesen könnyednek tűntek.

Abban a pillanatban, ahogy meglátta a garnitúrát, Garrick tudta, hogy Joylyn odalesz érte. Mielőtt átadta volna a csekket, tüzetesen megvizsgálta a bútorok minden egyes négyzetcentiméterét, és gyorsan rájött, hogy a szettet az asztalosszakma egyik régi nagy mestere készítette. Megvette, mert rájött, milyen szép ajándék lenne ez a fiataloknak, miután Chandler otthagyja a tengerészgyalogságot, és végre úgy istenigazában elkezdik a közös életüket.

Így persze már nem lesz meglepetés, hiszen Joylyn előbb szemügyre veheti az ajándékát.

– Mik a lányod kedvenc színei? – kérdezte Wynn, miközben végigsimított a faragványokon.

– A lila és a kék.

Wynn elmosolyodott.

– Veszünk ide egy gyönyörű paplant. Jó puhát és vastagot. És sok-sok párnát. – Ahogy a férfira pillantott, a szeme csillogott az izgalomtól. – A hallból nyíló fürdőszoba eléggé puritán, úgyhogy oda is beszerezhetünk néhány lila és kék színű holmit. Pihepuha törülközőket, hozzájuk illő fürdőszobaszőnyeggel. Plusz még néhány kiegészítőt…

– Ne feledd a képeket sem! – jegyezte meg a férfi szárazon. – A fürdő falára.

Wynn elvigyorodott.

– Ne félj, nem fogom! Talán találunk valahol egy szép virágos-tündéres képet. Majd körülnézek. A neten biztosan lesz valami, amit kinyomtathatok vászonra. Jól néz ki, és nem is olyan drága. Majd menet közben eldöntjük…

– Mi ketten?

Wynn Garrickre bámult.

– Persze. Azt hittem, nem csak egy bevásárlólistát akarsz. Remek ízlésed van a bútorok terén, de úgy tűnik, a finomságokhoz nincs érzéked. Persze ettől még csinálhatod egyedül…

– Nem, nem! Szó sem lehet róla! Nagyra értékelem, hogy hajlandó vagy ezt végigcsinálni velem. – Garrick habozni látszott. – Azért kértem a segítségedet, mert tudtam, hogy jó vagy az ilyesmiben, de nem akartam az egész projektet rád testálni.

Wynn elmosolyodott.

– Kihívás számomra, és én szeretem a kihívásokat. Ráadásul már nyakig benne vagyok.

A hangja incselkedő volt, az arckifejezése vidám. Ahogy mondta is az imént, Garrickkel pont annyira ismerték egymást, hogy köszönőviszonyban voltak, és néha váltottak pár szót az időjárásról.

A férfi természetesen észrevette Wynnt, ahogy minden heteró férfi, akinek volt szeme, de az érdeklődése pusztán fizikai természetű volt. Nem sokat gondolkodott azon, kicsoda is a nő. Most viszont azon kapta magát, hogy élvezi a társaságát, és többet akar tudni róla.

– Mivel Joylyn jövő hétvégén érkezik, nincs sok időnk – tette hozzá Wynn. – Mi lenne, ha holnap elmennénk vásárolni?

– Ha ráérsz, remek lenne.

– Igen, szabad vagyok. – Wynn arcára visszatért a mosoly. – Készülj fel rá, hogy meg fogjuk terhelni a hitelkártyádat!

– Nem baj. – Garricknek rengeteg megtakarítása volt, a kaját és az alkalmi murikat leszámítva ritkán költött pénzt. – Azt akarom, hogy Joylyn jól érezze magát, míg itt lakik nálam. Köszönöm, hogy segítesz, Wynn.

A nő ráhunyorított.

– Az adósom leszel, tudsz róla?

– Ó, igen. Cserébe azt kérhetsz tőlem, amit akarsz.

Wynn szeme megvillant. Garrickben egy másodpercre felmerült, hogy esetleg valami illetlen dolgot akart javasolni, de aztán a nő gyorsan elfordította a tekintetét.

– Majd szólok, ha döntöttem. Addig is nekilátok a bevásárlólistának. A konyhában fogom kezdeni.

Végigsétált a folyosón.

Garrick rövid időre megint belefeledkezett a látványába, aztán lerázta magáról az ébredező vágyat. Wynn a szomszédja. Segít neki, holott ez nem kötelessége, és Garrick nagyra értékelte a gesztust. Azt meg, hogy mást is akarna tőle… Nos, azt szépen elfelejti. Számára úgyis mindig rosszul végződnek a kapcsolatok. Elég sok mindenen ment keresztül ahhoz, hogy elhatározza, felesleges minden próbálkozás.

Ha meg akarja hálálni Wynn-nek, amit érte tesz, akkor épít neki egy pavilont, vagy kibővíti a házához tartozó teraszt, és kész. Bármi romantikus ostobaság katasztrófához vezetne, arra meg egyiküknek sincs szüksége.

2. FEJEZET

Wynn meglepődve döbbent rá, hogy még soha nem vásárolt férfival. Furcsa, de ez az élmény kimaradt az életéből.

Üzlettulajdonos volt, és egyedülálló anya. Randizott egy csomó férfival, sőt akadt néhány félkomoly kapcsolata. Szexelt a pasikkal, együtt vacsoráztak, bárokba, koncertekre jártak, és egy csomó minden mást is csináltak, de soha nem vásároltak.

– Még egyszer köszönöm, hogy segítesz – mondta Garrick, és kurta pillantást vetett rá, mielőtt az útra fordította a figyelmét.

A férfi nevetségesen nagy fekete terepjárójában ültek, és a Happily Inctől körülbelül negyvenmérföldnyire lévő bevásárlóközpont felé tartottak, ahol volt néhány fürdőszoba-szaküzlet, edény- és bútorbolt.

– Már alig várom, hogy belevágjunk – mondta vigyorogva Wynn. – Kíváncsi vagyok, mit fogsz szólni a rojtokhoz.

– Folyton ezt emlegeted – vonta fel a szemöldökét a férfi. – Kezdem azt hinni, hogy nem viccelsz.

– Majd kiderül. – Wynn titokzatos képpel előhúzott egy listát a táskájából. – Először a konyhaasztalt és a székeket kellene beszereznünk. Ha ez megvan, jöhet az ágynemű és a konyhai eszközök. A dísztárgyakat hagyjuk utoljára. – Garrickre pillantott. – Azért, hogy ha esetleg besokallsz, a legkevésbé fontos dolgok maradjanak el, ne a legfontosabbak.

– Besokallok? Hiszen én vagyok az, aki hozzád fordultam. Én akartam ezt az egészet.

– Most ezt mondod, de nem tudhatjuk, hogy fogod bírni a bevásárlást.

A férfi szája sarka alig észrevehetően felfelé mozdult.

– Talán szeretek vásárolni.

– Ugyan! Ha így lenne, több cuccod lenne a házadban. A legtöbb férfi nem szeret vásárolni, amit én sosem értettem. Hiszen a vásárlás olyan, mint a vadászat. Becserkészed, lecsapsz rá, berakod a kocsiba, és hazaviszed. Tök férfias dolog, de ti, pasik ezt valamiért nem így látjátok.

Garrick felnevetett.

– Sok durva általánosítás volt ebben a néhány mondatban.

– Elismerem, hogy így van, de azért olyan nagyot nem tévedtem, igaz?

– Nem, valóban nem.

Wynn csendesen elmosolyodott. Jó volt Garrickkel lenni, itt, a terepjáró tágas belső terében. A férfi tekintélyt parancsoló jelenlétét legalább olyan vonzónak találta, mint friss illatát. Ó, igen, ez nagyon hiányzott az életéből! A mai nap remek alkalom lenne arra, hogy kiderítse, működik-e köztük a kémia. Persze amilyen az ő szerencséje, jó esély van rá, hogy a búcsúzásnál csak ő ábrándozik forró csókokról, a férfi meg már az óráját nézi, mert fél, hogy lemarad a baseballközvetítésről.

– Hunter merre van? – kérdezte Garrick.

– Egy barátjával lóg. Elengedtem, pedig még meg sem csinálta a vasárnapi feladatait. El se akarta hinni.

– Hányadikos is, kilencedikes?

– Aha. Utolsó éves a felső tagozaton, jövőre már középiskolába megy. Csak pislogok, milyen gyorsan telik az idő.

– Ó, igen, erről mesélhetnék. Élvezd ki minden másodpercét, amíg még otthon lakik!

– Úgy lesz.

Wynn rámutatott az előttük lévő bevásárlóközponthoz vezető lehajtóra, és Garrick áttért az autópálya jobb sávjába. Gyorsan találtak parkolóhelyet, majd besétáltak az első bútorüzletbe. Wynn az étkező- és konyhaasztalok felé vette az irányt, Garrick pedig követte.

– Senkinek sincs szüksége ennyi cuccra – mondta, miközben átvergődtek a kanapék és nyugágyak hatalmas kínálatán.

– Talán nem, de az emberek szeretik, ha van miből választani. Mi lett volna például, ha a bőrkanapéd csak lila színben kapható?

A férfi hűvös szürke szeme megállapodott Wynn arcán.

– Elgondolkoztál rajta, hogy lilát vagy rózsaszínt mondjál-e, vagy rögtön a lila mellett döntöttél?

– Rögtön a lila mellett döntöttem – kuncogott Wynn. – Nem túl lányos, de azért üzenetértékű szín.

Meglepetésére Garrick is felnevetett. Tetszett neki a nevetése, ahogyan ellazult, amikor nevetett. Valami életre kelt mélyen, ott legbelül: Wynn a tudatára ébredt, milyen régen volt az utolsó kapcsolata, és hogy mennyire szeretne újra együtt lenni valakivel. A dolog testi része különösen hiányzott. Az érintések, a csókok, a meztelenkedés… De ez nem szerepelt a mai programban, úgyhogy Wynn próbálta visszafogni magát. A vásárlás és Garrick megismerése az első és legfontosabb feladat. Fantáziálgatni később is ráér.

Megkerülték a komoly, nyolcszékes étkezőgarnitúrákat, és az egyszerűbb konyhai asztalok meg székek felé vették az irányt. Wynn megállt egy kerek tölgyfa asztal mellett, négy szék tartozott hozzá.

– Klasszikus stílusú – magyarázta. – És fa, amit úgy tűnik, szeretsz. Mit gondolsz?

Garrick néhányszor körbejárta az asztalt, aztán megfordította az egyik széket, és megnézte az alját.

– Nem túl szép a kidolgozása, és a stílus is elég unalmas. Nézzük, mi van még!

– Az alkóv elég nagy hozzá, hogy akár egy hatszemélyes asztal is elférjen benne, ha szeretnéd – mutatott rá Wynn. – Nem hiszem, hogy az asztal formája számítana, szóval, ha kerek helyett négyzet vagy téglalap alakút szeretnél, azt is vehetünk. Felírtam, mekkora helyen kell elférnie, úgyhogy nem nyúlhatunk mellé.

– Egy hatszemélyes asztal talán jobb lenne – vélekedett a férfi. – Remélem, Joylynt meglátogatják majd a barátai, hogy ne legyen teljesen egyedül. Nem ismer senkit Happily Incben, és nem akarom, hogy elszigetelődjön.

Körbesétáltak a kiállított étkezőgarnitúrák között. Garrick hosszasan tanulmányozott egy egyszerű, téglalap alakú, minimál stílusú asztalt a hozzá illő székekkel, majd Wynn nagy meglepetésére megállt egy kerek, kovácsoltvas talapzatú, üveglapos asztal mellett. A talapzatot ívelt vasrudak alkották, amelyek szinte fonatszerűen kapcsolódtak egymásba.

– Ez tetszik? – csodálkozott Wynn. – De hát te a fát és a kézműves bútorokat kedveled!

– Igen, ez azonban érdekes és különleges. Tetszik, hogy nincs ötven ilyen a boltban.

– Szerintem is nagyon szép. Az üveglap tágítja a teret, és könnyű tisztítani. Viszont nincs hozzá szék. Keressünk valami jópofát!

Odavittek többféle széket az asztalhoz. Sima, feketére festett, fából készült széket, krómozottat, szarvasbőr borításút.

– Egyik sem megfelelő – rázta a fejét Garrick. – Valami más kell. Valami izgalmasabb.

Wynn szemügyre vette a választékot, és egy lakkozott, piros színű székre mutatott, melynek fekete kockás kárpitozott ülőkéje volt. Nagyon modern darab volt, mutatós, és amikor ráült, kiderült, hogy meglepően kényelmes.

– Tudom, hogy nem egy mindennapi darab – mentegetőzött jó előre. – De egy próbát talán megér. Nézzük meg, hogy fest az asztallal együtt…

Kettőt odavitt az asztalhoz, és kiderült, hogy tökéletesen. A szék pirosa gondoskodott az élénkségről, de a fekete-fehér kockás kárpit miatt mégsem tűnt túl soknak.

– Biztos találunk fehér tányérokat, amelyeknek a szegélyén van egy kis piros és fekete – ötletelt Wynn, miközben körbejárta az asztalt. – A mintás tányér túl sok lenne a kockás ülőkékhez. – Ránézett a férfira, és elmosolyodott. – Tudod, a kockás minta gyakran előkerül karácsonykor. Sokan szeretik a zöld-fehér kockás asztalterítőket és szalvétákat. Te is kipróbálhatnád az ünnepekre… Mármint ha tetszenek a székek.

– Tetszenek. Fogalmam sincs, miért, de nagyon tetszenek.

Garrick a telefonjával lefényképezte az asztal és az egyik szék címkéjét, majd azt javasolta, nézzenek szét a kültéri bútorok között.

– Szinte semmi bútorom sincs a medence mellett – mondta. – Joylyn biztosan élvezné, ha délutánonként kint lehetne a kertben. Most éppen tökéletes az időjárás.

– Jó ötlet. Rengeteg hely van a teraszodon. Akár két-három nyugágyat is vehetnél, és még mindig maradna hely egy asztalnak és a székeknek.

Gyorsan kiválasztották a megfelelő darabokat, aztán Garrick keresett egy eladót, megmutatta neki a kiválasztott bútorokat, és fizetett. A szállítást jövő keddre beszélték meg.

Ahogy kisétáltak az üzletből, Garrick az órájára pillantott.

– Kevesebb mint harminc perc – mondta elismerőn. – Tetszik, ahogy vásárolsz.

– Várj csak, amíg meglátod, hogy szerelem fel a konyhádat! Akár egy gép, olyan leszek.

Wynn magához húzott egy bevásárlókocsit a lakástextil- és háztartási részlegen, és Garrickre is rábízott egyet. Ahogy ígérte, gyorsan haladtak.

– Először nézzük az ágyneműket! – adta ki a parancsot, és a bolt túlsó vége felé mutatott. – Ágynemű, törölközők, csak aztán a kiegészítők. – Elmosolyodott. – Azt hiszem, ezúttal tényleg mindenből lilát fogunk keresni.

– Ha egyszer ez Joylyn kedvenc színe.

Wynn talált egy csinos ágynemű-garnitúrát puha paplannal és jó minőségű lepedővel a lila és a levendulakék különböző árnyalataiban. A törölközőkhöz egy halványabb árnyalatot választott, és talált egy sor fürdőszobai kiegészítőt levendulaszínben, némi ezüstdíszítéssel. Végül fél tucat díszpárnát is beletett a kosárba.

Útban a konyhai részleg felé elhaladtak a nyomatokat bemutató sor mellett. Wynn kivett egy imádni való, tündéres képet.

– Nem túl gyerekes? Remekül fog mutatni a bútorokkal, de nem akarom, hogy azt higgye, elfelejtetted, mennyi idős.

Garrick megrázta a fejét.

– Nem túl gyerekes. Egyszerűen tökéletes.

Wynn a reprodukciót is beletette a bevásárlókocsiba, aztán az edények felé vette az irányt.

Garrick végignézett a tömött polcokon, aztán hátrált egy lépést.

– Itt túl sok minden van… Nem vagyok benne biztos, hogy végig tudom csinálni…

– Mi az? – vigyorodott el Wynn. – Kezd egy kicsit szorítani a mellkasod? Inadba szállt a bátorságod?

– Mi tagadás, menekülhetnékem támadt, elismerem.

– Ne feledd, hogy fehér étkészletet akarunk, egy csipetnyi vörös és fekete díszítéssel! Ez lehet egy szegély vagy egy finom minta. Ha nem találunk ilyet, akkor választhatunk fehéret vörössel vagy fehéret feketével.

A férfi kicsit megnyugodott.

– Igazad van. Ha céltudatosak vagyunk, úgy könnyebb.

Otthagyták a kocsikat, és fel-alá bolyongtak a polcok között. Garrick egy tányérral a kezében sétált oda Wynnhez. A tányér fehér volt, kerek, középen fekete örvényminta díszítette, a peremén pedig egyetlen piros folt virított.

– Ehhez mit szólsz? – kérdezte.

– Neked tetszik?

A férfi a tányérra nézett.

– Nem igazán. De a színek megfelelőek.

– Csak akkor vegyük meg, ha tetszik. Ne feledd, hogy évekig ezekből a tányérokból fogsz enni. Az életed részei lesznek.

Garrick csodálkozva bámult Wynnre.

– Életemben nem gondolkodtam azon, akarok-e ilyen vagy olyan edényeket az életembe.

Wynn elmosolyodott.

– Igen, tudom, de ma tegyünk úgy, mintha.

Talált néhány mintás tányért, de Garrick megrázta a fejét, majd hirtelen felemelt egy egyszerű piros tányért.

– Ez jó lesz – mondta.

– Hiszen ez piros.

– Igen, tudom, de nekem tetszik. És van ugyanilyen bögre is hozzá. Ezeket akarom.

– És még azt mondtad, hogy nem gondolkodsz azon, akarsz-e edényeket az életedbe – cukkolta Wynn. – Jól van, ha ez tetszik, legyen ez! Vegyünk két készletet, az elég lesz nyolc személyre. – Ahogy Garrick betette a doboznyi edényt a kocsiba, Wynn a folyosó túloldalán észrevette a Betty Boop mintás retró fémdobozokat. A színek tökéletesek voltak, így Wynn kivette a legkisebbet.

– Nem túl sok? – kérdezte félve, de Garrick megrázta a fejét, és elvigyorodott.

– Nekem nem. Imádom Bettyt.

Fél óra se telt bele, és összeszedték a megfelelő poharakat, főzőedényeket, evőeszközöket, sőt egy sütőedényt is kiválasztottak. Ekkorra már négy bevásárlókocsit telepakoltak, és Wynn-nek eszébe jutott, milyen jó, hogy Garrick egy óriási terepjárót vezet. A saját kocsijában nem fért volna el ennyi minden.

– Köszönöm – hálálkodott a férfi, miután fizettek, és mindent bepakoltak. – Nélküled nem tudtam volna megcsinálni.

– Szívesen. Szeretem költeni mások pénzét.

Garrick a parkolóval szemben lévő steakhouse felé mutatott.

– Meghívhatlak ebédre?

– Persze, miért ne?

Egy ablak melletti bokszba ültek le. Wynn átfutotta a kínálatot, és összefutott a szájában a nyál, amikor elolvasta a steaksaláta leírását. A döntése megszületett, letette az étlapot.

Mivel Garrick még mindig a menüt tanulmányozta, megcsodálhatta markáns arcvonásait, és elmorfondírozhatott azon az igazságtalanságon, miért van a férfiaknak mindig olyan dús és hosszú szempillájuk. Ez a tulajdonság együtt jár az Y-kromoszómával, vagy mi? Garrick felnézett, és összemosolyogtak.

– Mi olyan vicces? – kérdezte a férfi.

– Semmi. Csak a szempilládon gondolkodtam.

Garrick összevonta a szemöldökét.

– Ezzel most sikerült meglepned.

– Tudom. Néha magamat is meglepem az agymenéseimmel.

Wynn körbepillantott, és a tekintete megpihent az asztalon lévő kerámiapulykán.

– Jó látni egy olyan helyet, ahol tényleg ünneplik a hálaadást. Túl gyakran tűnik úgy, mintha a halloween után rögtön a karácsony jönne.

– Igen, nekem is volt már ilyen érzésem. Amikor Joylyn kicsi volt, mi mindig nagy felhajtást csaptunk a hálaadás körül. Néhány nappal előtte már elkezdtünk készülni rá. Dekorációként füzért készítettünk kiszínezett és kivágott pulykafigurákból. Aznap reggel áfonyás palacsintát sütöttem Joylynnak. Aztán átmentünk az anyjához egy nagy vacsorára.

– Remekül hangzik. Még gimnazista voltál, amikor megszületett?

Megjelent a felszolgáló. Wynn megrendelte a salátát és mellé egy diétás üdítőt, míg Garrick hamburgert meg jegesteát kért. Amikor kettesben maradtak, a férfi ránézett Wynnre.

– Igazán remek fickó vagyok.

Wynn igyekezett nem mosolyogni.

– Oké, persze.

Garrick szája sarka alig észrevehetően felfelé mozdult.

– Gondoltam, ennyit nem árt leszögezni, mielőtt elmesélem, hogyan született meg Joylyn.

– Miért, a történetből nem derül ki? – kérdezte Wynn, de valójában nem aggódott amiatt, mit fog hallani.

Akárhogy kezdődtek is a dolgok közte és a lánya között, Garrick Joylyn iránti szeretetét nem lehetett megkérdőjelezni.

– Hát, nem is tudom… – Garrick hátradőlt a bokszban. – Alishával a gimiben ismerkedtünk meg. Az utolsó előtti évben beleestem a legjobb barátnőjébe, és ostoba módon tanácsot kértem Alishától, hogyan nyerjem meg őt.

Wynn összerezzent.

– Ezt egyetlen lány sem szereti.

– Most már tudom, de akkoriban még csak egy tizenéves hülyegyerek voltam. Azt sem vettem észre, hogy Alisha odavan értem.

Wynn úgy vélte, Garrick valószínűleg igen népszerű srác volt a középiskolában. Már akkor is jóképű lehetett, még ha kialakulatlanok voltak is a vonásai.

– Ami miatt a kérésed kétszeresen is fájdalmas volt számára.

– Így igaz. – Garrick elmosolyodott. – Azt mondta, csak akkor ajánlhat a barátnőjének, ha előbb mi ketten randizunk. Hogy lássa, milyen vagyok barátként.

Wynn felvonta a szemöldökét.

– Igazán lenyűgöző egy kamasz lánytól.

– Megegyeztünk, hogy egy hónapig járunk. Az lett a vége, hogy én négy hét alatt teljesen belezúgtam, ő viszont rájött, hogy nem én vagyok számára az igazi.

– Megkaptad a büntetésed – állapította meg Wynn.

– Azért sajnálhatnál egy kicsit jobban! – méltatlankodott a férfi.

– Tényleg sajnálhatnálak, de nem foglak.

Garrick olyan mosolyt villantott rá, amitől Wynn majdnem elájult. Azzal vigasztalta magát, hogy csak azért, mert nem evett eleget reggelire, és leesett a vércukorszintje, de a szíve mélyén tudta, hogy ez nem igaz.

– Miközben próbáltam meggyőzni arról, méltó vagyok hozzá, kiderült, hogy terhes. – A férfi lenézett az asztalra, majd vissza Wynnre. – Ezt egyikünk se látta előre. A szülők nem voltak elragadtatva.

– El tudom képzelni. Összeházasodtatok?

– Nem. Egyikünk sem akart esküvőt. Mire Joylyn megszületett, már csak barátok voltunk, és ez így is maradt. Alisha nagyszerű anya, én pedig mindent megtettem, hogy gyakorlatias apa legyek.

– Szóval akkor gyereked született a gimi utolsó évében.

Garrick bólintott.

– Alishának persze sokkal nehezebb volt, mint nekem. Ő hordta ki a lányunkat. Miután Joylyn megszületett, kidolgoztunk egy menetrendet. Az anyáink végezték a munka oroszlánrészét. Akkoriban szinte észre se vettük, de ugrásra készen ott álltak mellettünk. A középiskola után Alisha és a családja Phoenixbe költözött. Nem akartam elveszíteni a kapcsolatot a lányommal, ezért jelentkeztem az Arizona State Universityre, és felvettek. Joylynnal úgymond együtt nőttünk fel.

Wynn-nek tetszett, hogy a férfi már tizenhét évesen is ennyire komolyan vette az apaságot. Sok korabeli srác csak annyit csinált volna, amennyit nagyon muszáj, vagy egyenesen fütyült volna a gyerekére.

– Aztán rendőr lettél Phoenixben?

– Igen. Alisha később férjhez ment, és három fiút szült, egyiket a másik után. Ez elég sok feladatot jelentett neki, így aztán igyekeztem Joylynnal annyit együtt lenni, amennyit csak tudtam.

A pincér közben megérkezett az italokkal.

– Mindent együtt csináltunk – magyarázta Garrick, és a jegesteáért nyúlt. – Együtt lógtunk, miután hazaértem a munkából, kempingeztünk, lovagoltunk.

A hangja vágyakozóan csengett.

– Jó apa lehettél – mondta Wynn.

– Próbáltam az lenni, az biztos. – Garrick belekortyolt a teájába. – És veled mi a helyzet? Hunter apja itt él valahol?

– Nem. Pont akkor halt meg, amikor Hunter megszületett. Volt egy életbiztosítása, aminek én voltam a kedvezményezettje. A pénz lehetővé tette, hogy grafikai tervezést tanuljak, majd ideköltözzek, és megvegyem a mostani üzletemet.

A története ennél sokkal hosszabb és bonyolultabb volt, de Wynn ezt a verziót mesélte mindenkinek.

– Hol nőttél fel? – kérdezte a férfi.

– Oaklandben. Szóval elég messze Happily Inctől. – Wynn elmosolyodott. – De megszoktam és megszerettem a kisvárosi életet.

– Itt más a ritmus, mint egy sok százezres nagyvárosban. Jó volt itt felnőni, és örülök, hogy visszatértem.

– Nem született több gyereked? – kérdezte Wynn.

– Nem. Csak Joylyn. Pedig sokáig szerettem volna többet. Néhány évig házas voltam, akkoriban beszéltünk róla a feleségemmel, de aztán nem került rá sor.

– Elváltatok? – érdeklődött együttérzőn Wynn.

Garrick biccentett.

– Sajnálatos persze, de nem történt semmi drámai. Mindketten elfoglaltak voltunk, sokat dolgoztunk, én ráadásul az otthonunktól távol, és elhidegültünk egymástól.

– Hogyhogy sokat voltál távol? – értetlenkedett Wynn. – Azt hittem, hogy a rendőrök rendes munkaidőben dolgoznak.

A felszolgálójuk meghozta az ételüket. Garrick megköszönte, majd Wynnre nézett.

– Elvállaltam néhány különleges feladatot. Évekig a Kábítószer-ellenes Hivatal, a DEA tagja voltam. Titkos megbízatásokat kaptam, ami azt jelentette, hogy gyakran több hétre is el kellett utaznom.

Wynn rábámult.

– A Kábítószer-ellenes Hivatal beépített ügynöke voltál?