Rainer Maria Rilke

Tér és csillagok

Az áhítat könyve
Képek könyve
Két requiem
Új versek
Új versek második rész
Versek 1906–1910
Duinói elégiák
Szonettek Orpheuszhoz

Fordította
Báthori Csaba

Támogató

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: nakut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szöveggondozó: Kovács Ildikó
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Báthori Csaba, 2025
© Napkút Kiadó 2025

ISBN 978 615 6968 36 4

Kötetünk a következő német kiadás alapján készült:

Rainer Maria Rilke: WERKE I–IV.
Kommentierte Ausgabe in vier Bänden
Herausgegeben von Manfred Engel, Ulrich Fülleborn, Horst Nalewski, August Stahl (KA),
Insel Verlag Frankfurt am Main und Leipzig,
Erste Auflage 1996

Kint jönnek-mennek. Fut, folyik a távol.
A nehéz város idegen kezeké.
És minden ajtóban, amely bezárul,
fakón feszeng, mi jönne befelé.

Dolgok tolongnak a költő körül –
rettegve most, hogy netán elveszítik.
Kínjuk annak arcára is kiül,
aki ítél és kimond – egyedül.
Mert ő, közülük ő az egyik.

Az áhítat könyve

Első könyv
A szerzetesi élet könyve
(1899)

Hajlik az óra, fülembe suhog
fényes, fémes ütése:
megrezzen a vérem. Érzem: tudok
immár – a nap szobrához érve.

Semmi nem volt teljes, míg nem láttam én:
a lét állt s némán vesztegelt.
Szemem megérett, s jegyesként jön felém
minden, amivel látásom betelt.

Semmit nem kicsinylek, szeretem éppen
így: arany alapra festve nagyítom –
fölmutatom, s talán most, észrevétlen,
valaki lelkét szabadítom…

Messze táguló gyűrűkben élek:
hullámlanak a dolgokon át.
Utolsóhoz talán el sem érek,
de megkísértem végvonalát.

Bekerítem Istent, ősi tornyom,
szövök köré jó ezer évet –
bár nem tudom még, mi vagyok: vihar, sólyom
vagy egy hatalmas ének.

Sok kámzsás testvérem él lenn a déli
kolostorokban, hol hajt a babér.
Tudom, öröm ott Madonnákra nézni,
s álomban új Tizianókat remélni,
akiket Isten zsarátnoka ér.

De bárhogy hajlok is le önmagamba:
az én Istenem sötét, s mint ezer
gyökér szövete, szótlanul iszik.
Csak hogy melege magasba emel,
ezt tudom, mert életem minden ága
mélyen leng, s csak szél járja csúcsait.

Önkényesen nem festhetünk mi téged,
Derengés: benned a hajnal fogan.
A színek régi tégelyekben élnek:
nincs új vonás, új sugár: örök élet
kincsét küldi a Szent, hiánytalan.

Mint sok falat, építünk neked képet,
úgyhogy már ezer fallal övezünk.
Bár elfedi jámbor kezünk a fényed,
ezerszer nyílik neked a szivünk.

Szeretem sötét időben a létem:
érzékeim abban mélyülnek el –
mint régi levelekben, akkor érzem:
napi életem újra ünnepel,
s legendaként messziről utolérem.

Tudás száll rám akkor, és tér terem
egy másik tág, időtlen létezéshez.
Néha mint egy fa, olyan a szivem:
lombja egy síron susogva felérez
s beváltja a holt ifjú jeltelen
álmát (őt őrzi a meleg gyökérzet),
melyet bánatban s dalban elveszített.

Ha néha zavarlak, szomszédom, Isten,
s a hosszú éj készt keményen kopogni, –
azért van, mert alig hallak lélegezni,
és tudom: egyedül vagy a teremben.
Ha sanyarogsz, és senki nincsen ott,
ha pár csepp italért esd két kezed:
mindig figyelek. Adj egy kis jelet.
Egész közel vagyok.

Vaktában húztak vékonyka falat
közénk, s lehet, véletlenül –
ha szólsz, vagy szólok –: egy perc alatt
ez a fal összedől
zajtalan, egy mukk lárma nélkül.

Képmásaidból épült.

S mint nevek, elfedik lényed a képek.
S ha egyszer bennem meggyullad a fény,
és lelkem-szivem felfog könnyedén,
ragyogva még keretedhez sem érek.

Hamar megbénul elmémben az élet:
hiányoddal hontalan hullok én.

Ha egyszer minden elcsitulna, csendben.
Ha a véletlen, a szinte, a majdnem
elnémulna, a szomszéd nevetése,
ha érzékeim zaja megkímélne
s nem volna éberségem nehezéke –:

Akkor külső határaidra kúsznék
ezerszeres hittel, félve, oldalt:
érintselek (csak amíg egy mosoly tart) –
légy te minden elevennek ajándék,
hála és örökség.

Most élek épp, száz év mond búcsúszót.
Érezzük, nagy szél fúj egy levelet:
Isten írta azt tele, és te meg
én, – fenti, furcsa kezekben forog.

Érezzük egy új űrnek ragyogását,
amelyben még minden megeshet.

Néma erők mérik, melyik mit ér át,
s közben sötéten egymásra merednek.

A szavaidból olvasom ki,
a mozdulataid sorából:
kezed a jövőt megteremni
moccant: forrón terel s bölcsen határol.
Harsogtad: élet, suttogtad: halál,
és hajtogattad egyre-másra: Légy!
De gyilkosság volt az első határ.
Körkörös létünk csapás zúzta szét –
jajdult az ég,
s a hangokat rögtön el is ragadta,
melyek épphogy dadogni kezdtek,
hogy kimondják hatalmadat
s téged hordjanak,
ki híd vagy minden szakadék felett –

S amit azóta habognak-hebegnek,
az csak régi neved
pár törött szilánkja.

Ábel, a sápadt fiú szól:

Nem vagyok. Fivérem olyat tett velem,
amit nem látott szemem.
Vak vagyok, miatta vak.
Eltakarta arcomat
saját arcával.
Most hát maga van.
Gondolom, él még, bizonyosan.
Amit velem tett, nem szenvedi el azt.
Mindenki osztotta sorsomat,
mindenkit elér az ő haragja –
és mindenkit ő ítél kudarcra.

Azt hiszem, bátyám felügyel engem,
akár az ítélet.
Hagyja őt az éj kötetlen,
csak épp engem nem kímél meg.

Te sötétség, melyből eredtem,
jobban szeretlek, mint a lángot,
mely határt szab köröttem,
s közben beragyog körben
minden csilló világlót,
de kint másoknak ismeretlen.

Mindent magába emészt a sötétség:
lényt és lángot, állatot, engem –
embert, hatalmat, mert időtlen
a szomja, olthatatlan –

És lehet: éppen itt a szomszéd
térben szórja isteni fényét.

Hiszek az éjszakákban.

Mindent hiszek, mit még senki se mondott.
Jámbor érzésem: mind legyen szabad.
Amit akarni nem mertek halandók,
bennem lesz egyszer önként akarat.

Önhittségem bocsásd meg, Istenem.
Mert én ezzel csak annyit üzenek:
legszebb erőm illó, önkéntelen –
harag, csüggedés nem a kenyerem.
Így szeretnek téged a gyerekek.

Ahogy a víz megárad s beletorkoll
a nyílt tengerbe, tárt karjaival:
megtérésem többletsúlya akar
megvallani téged, – mélyen, magamból:
ahogy senki se vall.

Engedj gőgösen térdepelnem,
ha imádkozni gőg –
imám oly magányosan, rendületlen
áll most elborult homlokod előtt.

Túl magányos vagyok a földön, s mégsem magányos eléggé,
hogy megszenteljek minden órát.
Túl csekélyke vagyok a földön, s mégsem kicsiny eléggé,
hogy mint egy dolog, álljak előtted:
sötétség, okosság.
Akarom, akaratom kövessen utamon, kísérjen el
a tettig –
csendes, meg-megingó időkben a jel
legyek, ha készülődik
valami: lássanak ők, akik tudnak,
vagy maradjak magamnak.

Akarom, legyek mindig tükre egész alakodnak,
ne legyek túl öreg, és soha ne legyek vak,
tartani akarom súlyos, lebegő lenge képed.
Kitakarni az enyémet.
Ne érjen meg senki görbe alakban:
mert ahol meghajoltam, ott hazudtam.
És akarom: eszméletem legyen
igaz előtted. Hadd írjam le életem,
mint egy képet, amely
közel jön s hosszan érdekel,
mint egy szót, amely megfogott,
vagy mint egy mindennapi korsót,
mint az anyámnak arcát,
mint egy hajót,
mely messze hordott
a leghalálosabb viharban.

Látod, sokat szeretnék.
Talán a Mindent:
minden végtelen esés sötétjét,
s ha játszva minden ott ragyog, fent.

Ezeren élnek, semmit nem akarva:
mind csak egy könnyed ítélet adta
lomha szellem fejedelme.
De te örömmel nézel minden arcra,
mely csodál esengve és epedve.

Te mindnek örülsz, akinek való vagy –
akik kezükbe fognak.

Még nem vagy hideg, ma még utolérnek
mély valódban híveid, ahol maholnap
nyugton feltakarja magát az élet.

Téged építünk, reszkető kezekkel –
atomot halmozunk atomra.
Mégis: ki fejezne be bárha egyszer,
Istenünk égi dómja?

Micsoda Róma?
Ezer szilánk.
Mi a világ?
Máris hasadna,
mielőtt kupola kerül tornyaidra,
mielőtt tömény mozaikba forrad
ragyogó íve homlokodnak.

De álmaimban
időnként meg-megcsillan
szemem előtt a Tér:
talpa alatti mélyből
az aranygerincű tetőig.

És látom: szándékom előtör
és teremt és magasra ér
s a csúcson ékesen felizzik.

Abból, hogy téged egykor akart valaki,
tudom: mi is akarhatunk.
Ha semmit mélyen nem lát is akaratunk:
ha a hegy gyomra arannyal teli,
és azt ki nem bányássza senki,
egyszer a folyó fogja majd kimosni,
ha medret váj kövek néma szivéig,
ahol megtelt az űr.

Mert akaratunktól függetlenül:
Isten érik.

Ki megbékíti ezer képtelenség
életét, s hálásan jelképbe fogja,
az kiszorítja
a palotából a lárma szemétjét:
másként ünnepel. És te vagy a vendég,
ki belép s megáldja a tiszta estét.

Te vagy az ő magánya nyitja,
magánbeszéde nyugodt közepe.
S minden köréd vont kerete
az időből a kört kiirtja.

Ujjam az ecsetet csak bogarássza.
Alig érzed, Isten, ha festelek.

Érezlek én. Érzékeim határa
pillantva sejt, mint kis szigeteket –
s szemednek, melynek nincsen pislogása,
a tért életem adja meg.

Nem vagy már ragyogásod közepében,
hol az angyal-tánc minden vonalát,
mint muzsikát, kioltja a messzi táv –
utolsó házadban laksz, kinn a szélen.
Egész égboltod rám hajolva néz fenn,
mint némán elért okos sokaság.

Én vagyok, Aggodalmas. Hallod-e
összes érzékem tajtékját megtörni
magadon? Érzelmeim szárny repíti
nagy körökben fehér arcod fele.
Nem látod: lelkem ki akar feszülni,
és eléd áll csend-mintás ruhában?
Nem érik-e meg májusi fohászom –
mint a fán a gyümölcs – az arcodon?

Ha álmodsz, én vagyok az álom.
Ha őrzöl: amit te, azt akarom,
és minden hatalmat örökölök,
és kiterítem csillag-némaságom
az idő bűvös városa fölött.

Életem nem ez a meredek óra,
amelyben, látod, sietek.
Fa vagyok, háttérből előretolva,
temérdek ajkamnak csak egyik ajka:
amelyik hamar zárulni szeret.

Béke vagyok, mit két hang közrezár:
e kettő között a viszály örök,
mert a halál-hang magasabbra száll –
de békülnek a sötét hangközök
közt rengve.
S a dal egyre gyönyörűbb.

Ha ott nőttem volna fel, jeltelen,
hol könnyen jár a nap, s karcsú az óra,
ünnepeltelek volna megbomolva,
és nem úgy tartott volna a kezem,
ahogy ma néha tart, riadt keményen.

Elherdáltalak volna vakmerően,
Jelenlét, te határtalan.
Akár egy labdát
vetettelek volna ki! ki! ezernyi
gyönyör habjaiba, el tudjon kapni
valaki, magas kezeit kinyújtva
érted, hulló pirosság,
te dolgok dolga.

Hagytam volna: suhogj, akár a
szapora penge,
s színarany gyűrű zárja
lángod, és izzítsa tüzesre,
tűzze egyenesen szememre
egy hófehér csukló hatalma.

Festettelek is volna: nem a falra,
hanem ahogy az ég egésze adja,
s mint egy gigász, úgy unszoltalak volna,
légy óriás: légy tűzvész vagy hegy orma,
homokvihar, melyet felgyújt a puszta –

vagy,
lehet, tán meg is leltelek,
juhocska…
Barátom mind messze-messze,
alig hallom nevetni őket –
te pedig, a fészekből kipotyogva,
sárga karmú, ijedt szemű fióka,
azt súgod nekem: bántottak, gyötörtek.
(Az én kezem neked túl tág kelepce.)
Ujjammal veszek a kútból egy árva cseppet,
s fülelek, talán epedve eléred –
szívem s szívem, mindketten megijedtek:
rettegésem a rettegésed.

Minden olyan dologban megtalállak,
melynek jó vagyok, testvére vagyok –
kicsinyekben mag vagy a napsugárnak,
a nagyokban te vagy a legnagyobb.

Erők bűvös játéka abban áll,
hogy a dolgok mélyén ők az alázat:
szökteti gyökér, elfedi a szár
őket, – és feltámadnak fenn az ágak.

Egy fiatal testvér hangja

Elpergek én, elpergek én,
mint ujjak között homok.
Ezer érzék nyílik felém,
és mind másképpen szomjazik.
Érzem, száz ponton kötetlen
ár bennem sajogva rezzen.
De elemien benn a szivemben.

Kérem a halált. Hagyj egyedül.
Azt hiszem, lehetek magamnak
olyan szoros űr,
hogy ereim majd felfakadnak.

Nézd, Isten, újonc jön építeni
Téged, – tegnap még fiú volt, a nők
véstek kezére könnyedén redőt,
és annak vannak hazugságai.
Mert jobbja már civódik is a ballal:
védekezik és int és mást magasztal –
tán így a karon egyedül marad.

Tegnap mint követ mosta a patak
homlokom még, napok kerekítették,
fürdette a locska és semmi tajték,
s nem lengett azon más, csak egy kép
a mennyboltról, melyet az ég akaszt rá –
de ma pokollá
torzul, mintha a nagy világegészet
sújtaná kegyetlen Ítélet,
s a szavak súlyától elernyed.

Egy új arcon Tér születik.
Ilyen fény nem volt soha itt –
s mint még soha, most megnyílik a könyved.

Szeretlek, édes enyhe Törvény:
úgy értünk mi meg, veled perlekedve –
te mély honvágy önként termő kegyelme,
te erdő, melyből út ki nem vezetne,
te dal, mit csak ezer csend csenget össze,
sötét szövedék mélyén,
hol szökevény érzelmek gyűlnek egyre.

Már első tetted oly nagy volt, temérdek,
ahogy elkezdted velünk a napot:
életünk napsugaraidban érett,
szélesült, mélyült és kapaszkodott –
s most emberek, madonnák, angyalok
szívében nyugton telhet létezésed.

Hadd nyugodjék kezed az égi lankán,
s tűrd sötét tetteink, tűnődve, némán.

Munkások vagyunk: mesterek, tanoncok:
téged építünk, nyúlánk középhajó.
Néha meg-meglátunk egy komoly arcot:
száz szellemünkön áthevülve alkot,
és új, félénk fogással mondja, mi a jó.

Fel-felszállunk rengő állványzatunkra,
kezünkből súlyos kalapács beszél –
majd homlokunkra csókot nyom egy óra:
mintha mindent tudna, s azért ragyogna,
mert tőled jön, mint tengerről a szél.

Rengeteg kalapács, döngése terjed,
hegyek húsán egyenként átszakad.
Csak sötéttel hagyjuk el a hangokat:
ha jövendő formáid felderengnek.

Isten, te nagy.

Oly nagy vagy, hogy én már nem is vagyok,
ha csak odamerészkedem közeledbe.
Olyan sötét vagy; s fényem, a kicsinyke
képtelen felérni magaslatod.
Akaratod megárad hömpölyögve
s megfojt minden napot.

Csak sóvárgásom ér fel álladig,
s mint óriás angyal, úgy áll előtted:
sápadt, vad, – megváltásra szomjazik,
szárnyai trónodhoz verődnek.

Rühell repülni vakon, parttalan,
közben elkerülték a sárga holdak –
minden világból rég elege van.
Inkább azt látná: szárnyai lobognak,
s ő vár csak, árnyékos arcod előtt áll,
s kémleli a vakító napvilágnál,
őszült szemeddel milyen kárhozat jár.

Téged keres a fényben minden angyal –
homlokával csillagokhoz ütődik,
hol minden ragyogás téged magasztal.
De én ahányszor imádlak szavakkal,
látom: elfordult arcuk messzire száll el,
s nem látja többé palástod redőit.

Csak vendégként voltál aranyba mártva.
Csak egy kornak nyíltál meg, mely imádott
és világos, márvány fohásszal áldott:
feltűntél, mint üstökösök királya –
homlokodon csillámló, büszke fényjel.

Megtértél, – az a korszak most enyész el.

Éjszaka a szád, melyből én kiáltok,
s kezed verseng az ébenfa-sötéttel.

Akkor Michelangelo kora jött el –
idegen könyvekből ismerem őt.
Egy mértéken túl ez az ember,
aki egekbe nőtt,
elfeledte, mi az a Mérhetetlen.

Olyan volt ő, ki mindig visszatér,
ha egy korszak, amikor véget ér,
értékét utolszor még összeadja.
Jön valaki, megméri, mi a súlya,
és szívének vermébe löki le.

Elődjének volt kínja, öröme –
ő csak az élet tömegére hökkent,
és egy dolognak fogta fel a Mindent.
Csak Isten győzte őt magas egekben:
s ő azért szerette-gyűlölte ott fent,
mert elérhetetlen.

Isten fájának ága, mely Itáliába
nyúlt, már virágzott.
Sietett volna, tán ha
kissé korán is, gyümölcsöt kinálva –
de épp virulva megfáradt virága,
úgyhogy gyümölcsöt többé sose látsz ott.

Csak Isten tavasza bomlik eléd:
a Fiút láthatod, és az Igét –
az beteljesült.
Minden erő egyesült
a ragyogó Fiúban,
ajándék is jött innen-onnan,
sok-sok-sok:
mindenki zengte, mint a kerubok
az ő hatalmát.

És ő lágyan illatozott,
mint égi rózsák.
Körbevett mindent,
ami csak hontalanság.
Köpenyt öltve járta a változások útját,
s a kor minden hangján magasba röppent.

Szerették a gyümölccsé ébredt,
félénk és félve megigézett
Szüzet, ki összerebbent,
kiben a titkok titka nyílt meg,
s száz és száz út derengett.

Hagyták, járja be a vidéket,
és boruljon virágba tavasza, –
a szolgáló Mária-élet
így is lett fenséges csoda.
Ünnepi harangszóként futott szét
s öntötte el a házakat;
az egykor lányos szertelenség
ölét vigyázta hallgatag.
Neki csak Egy adott világot,
de ő ezreknek volt elég:
minden világ érte világlott,
s mint szőlőt, érlelte az ég.

De mintha a telt gyümölcsfüzérek,
oszlopok, árkádsorok, kiégett
dallamok terhe szűzi szivének
ártana,
s mintha hordaná még a Nagyobbat,
más órákban más bánatra hallgat:
áldozata más bajoknak
Mária.

Elült, eloldott kezei gyengék,
s némán, üresen fekszenek.
A Legnagyobbat nem szülte meg még.
S az angyalok – e kietlen sereg –
mintha szörnyű ridegen öveznék.

Így ábrázolták őt, az egyik főleg:
epekedését táplálta a Nap.
Száz tiszta talányból fejtette őt meg,
ki jósolt minden egyes szenvedőnek:
egész élete ontotta a könnyet –
mint kinek a zokogás kezet ad.

Itt van fájdalma legszebb földi fátyla:
meg-megrebbenő ajkára simul,
s fölötte szinte mosollyá csitul –
de hét angyal lobogó gyertyalángja
mögött is takarja titkát az Úr.

Isten egyik ága – s az nem hasonlít
semmiben a másikhoz –, az a nagy fa
másutt hajt ki majd, megérik susogva –
hol mindenki fülel a jóslatokra,
s mint én, magányban hallja biztatóit.

Kinyilatkoztatás csak a magányban
esik meg, – s ezer hasonló, hibátlan
magányos többet nyer, mint a sovány Egy.
Mert mindnek más-más Isten jelenik meg –
majd felismerik, itatva a könnyet,
hogy amíg civakodtak, vélekedtek,
és tagadtak és helyeseltek:
egyetlen mélység, bár száz felületnek
hullámán, egy Isten szólt mindeneknek.

Fogant az ima végre-valahára,
és hirdeti mind, aki látva látja:
gyümölcsözött Isten gyökere-fája –
tűz! verjétek szét a harangokat!
mert csendesebb nap jön most a világra:
ütött az óra, megérett a nap.
Gyümölcsözött Isten gyökere-fája.
Legyen komoly, ne legyen senki vak.

Én nem hiszem, hogy a kicsiny halál,
kinek naponta túlnézünk a vállán,
sanyargat minket, s egyszer lekaszál.

Nem hiszem, hogy fenyegetőzve jár –
még élek, van időm végezni munkám:
vérem rózsásabb, mint a rózsaszál.

Értelmem mélyebb, mint a kajla játék
a félelemmel, melyben tetszeleg.
Amelyből ferdén kiesett,
az ő világa volnék.

Csak barátok
kószálják be – ahogy ő – a világot;
fél az ember: ugyanaz tér-e vissza?
nem tudja: az jött-e meg, kit már látott?
kettő lép be, vagy tíz, vagy száz, kopogva?
A kezet ismeri: egy régi, sárga
kéz közelít, vézna, csupasz –
ez az, ez az:
mintha most szülné meg saját csuhája.

Mit tennél, Isten, ha kihunynék?
Korsód vagyok (ha megrepednék?)
Kutad vagyok (ha megromolnék?)
A köpenyed, a napi leckéd –
értelmed elvész majd velem.

Nem lesz majd házad nélkülem,
otthona meleg, lágy szavaknak.
Fáradt lábaidról lesorvad
a bársonyszandál hirtelen.

Ruhád nincs, maradsz csupaszul.
Szemed, melyet vonna magára
meleg arcbőröm, mint a párna,
jön majd, hosszan kutatva-járva –
s ha elbújt a Nap éjszakára,
rideg kövek ölébe hull.

Mit tennél, Isten? Én vad árva.

Te vagy a pattogó zsarátnok,
te minden kályha álma vagy.
Csak az időben tud az agy.
Mélység vagy, öntudatlan árok –
örökkévaló pillanat.

Esdeklő vagy és gyámolatlan,
minden lényeg tőled nehéz.
Az űr vagy te a dallamokban,
harsány hangok közt zsenge szólam,
döndülők közt a csenevész.

Igéd úgy volt mindig merész:

rajongóknak nem vagy te bálvány,
nem ostromolnak gazdagok.
Egyszerűnél is egyszerűbb tán.
Fény vagy a zsellér szakállán –
örökkévaló pillanat.

A fiatal testvérnek

Fiú voltál, s most zavar fenyeget:
nehogy vakon elfecséreld a véred.
Örömre gondolsz, nem várod az élvet –
jegyesnek hív az üzenet,
s mátkád lesz majd a szemérmed.

Gyönyörök gyönyöre sóhajt utánad,
s hirtelen minden kar fedetlen.
Jámbor képeken szüzek arca sápad
s lázasan lobog idegen tüzekben.
Érzékeid kígyóteste kicsetten
a tamburinhang bíbor ritmusának
présében, s megfeszül benne a szellem.

És hirtelen magad vagy két kezednek
párjával, kik gyűlölnek, nem szeretnek –
s ha akaratod nem végzi csodáját:
––––––––––––––––––––––––

De akkor – mint ha sötét utca reszket –
sötét véreden Isten híre zúg át.

A fiatal testvérnek

Úgy imádkozz, ahogyan ő tanít,
ki győzte zavarát, és újra itt
van, és egy templomban szent alakokra,
ki – mind-mind – saját méltósága szobra
ecsettel néz s arany üvegbe fogja
a Szépséget, a Szépség kardjait.

Így tanít:
Értelmem, te mély titok,
hidd el nekem: soha nem csallak én meg,
igaz, tömérdek zaja van a vérnek…
de tudom, csupa sóvárgás vagyok.

Nagy komolyság tör rám, kegyetlenül.
Árnyékomban hűvös az életem.
Először vagyok veled egyedül,
ó, érzelem.
Olyan lányos a lelked.

Szomszédomban egy nő derengett,
integetett lenge lepleiben.
De te a messzeséget közelíted.
Én, amíg bírom, erdőgerincet
nézegetem.

Himnuszt zengek, de senki nem hall.
Míg testem feszülve lobog,
érzékeim dőlnek az éjszakával:
te nagynak látsz, pedig kicsiny vagyok.
Láthatod: nem vagyok olyan,
mint a dolgok, ha térdepelnek –
ők, mint a nyájak, csak legelnek…
én pásztor vagyok lenn a hegynek
alján, hol este mennek komoran.
Nyomukban járok akkor, és
hallom: hidak kongnak idétlen –
hátuk forgó portengerében
megtérésemnek nyoma vész.

Istenem, hogy fogjam fel órád,
ha – hogy legyen a Tér kerek valóság –
Igéd elébed sietett?
A Semmi seb volt teneked:
hűtögetted hát a világgal.

Most köztünk lassan beheged.

A sok lázat, amit a beteg fájlal,
összes múltunk magába itta –
mi érezzük már, enyhén támolyogva,
a szelíden lüktető hátteret.

Fekve csillapítjuk a Semmit,
tömködjük összes réseit –
míg árnyas arcodon kopik
s gyarapszik a bizonytalan hit.

Mindnek, ki moccantja kezét,
nem kopár síkon, az időben,
mindnek, ki csendes térbe lép,
utaktól távoli fűre, időtlen
helyre, melynek még neve sincsen, –
neved mondása napi nyereség,
mert szelíden szavalja rég:

Lényegében csak ima van,
ez kezünk sorsa, rendelése:
nem alkothat fohásztalan –
egyre megy, hogy kaszál-e, vés-e,
bármely szerszáma megsuhan,
a jámborságot hozza létre.

Ezer tünemény az idő.
Időről hallunk néha-néha,
de tettünknek örök a célja.
Tudjuk, Isten körülsáncolja
testünk: ruhát ad és szakállat ő.
Létünk Isten fensége tartja,
mint ereit a hegy bazaltja.

A név nekünk: akár a fény,
a homlokunkon ért meg.
Arcom csüggve viselem én
e jókor jött Ítélet
óta (ez van nyelvem hegyén
csak). Láttalak: sötét, temérdek
súly vagy nekem s a mindenségnek.

Lassan szűrtél ki az időből,
ahova bújtam tétován –
elmém kissé dohogva hőköl:
most, győzelmed után,
a tartós sötétség felém tör.

Most fogsz már, – de hogy kit: titok.
Mert tárt karod csak annyit ért meg,
hogy életem sötét lett.
Lényem furcsán, félve fogod,
s kezemet figyeled, ahogy
ősz szakállad selymén becézget.

Fény! – ez volt legelső szavad:
s lett az idő. Majd hallgattál sokáig.
A második: ember, és tegyen bármit
(e szó sötétje ma is ámít),
s arcodon újabb gond fakad.

Kérlek, ne szólj harmadikat.

Légy néma – kérlek éjjelente –,
ki moccan, nő s így érkezik,
kit esze álmában vezetne,
s ki csöndje súlyos számait
arcunkra vési és hegyekre.

Légy harag elől menedék,
mely ellökte, mi mondhatatlan.
Sötét lett a paradicsomban.
A kürtnek éber őre légy,
s véljük úgy: örök hangja harsan.

Te jössz, mész. Halkabban csukódik
minden ajtó, szinte fuvatlan.
Te jársz a legnémább alakban,
róva néma házak szobáit.

Hozzád szokik hamar az ember:
olvas, föl sem veti fejét –
a könyvben minden csoda szép,
és árnyékodtól csupa kék…
a dolgok tőled zengenek fel,
hol nesztelen, hol sok zörejjel.

Ha látom elmélyülni arcod,
mindenné hasad alakod:
mint fehér őz illik suhannod,
én meg sötét erdő vagyok.

Kerék vagy, én melletted állok:
megannyi sötét tengelyed
között egy mindig nehezebb,
s én érzem forgó zúdulásod –

műveim tartják az egész világot,
mert veled voltam, hogy veled legyek.

A mélység vagy, – s felérsz az égig,
búvár irigyel, – és toronytető.
A szelídséged messze hírlik…
Ám ha kérdez egy kishitű,
ajkad csak azt sugallja: Csitt, csitt!

Ellentétek erdeje vagy te.
Míg én ringatva áldalak,
átkaidat beteljesítve
a népek elhanyatlanak.

Az első könyvet neked írták,
harc indult első képedért –
voltál szerelem, szomorúság,
komolyságodnak érces súlyát
hordta mind, ki téged a hét tág,

teremtő nappal összemért.

Veszendőbe mentél ezerszám,
és kihűlt minden áldozat –
mígnem magas templomok csúcsán
s arany kapuján utolért a Nap:
új szorongás, félelmi hullám
övezte új feltámadásodat.

Tudom: te maga a titok vagy,
akitől tartott az idő.
Tudtam: öröm, hogy létrehozlak
kevély kézmozdulataimnak
óráján, hogy légy létező.

Sok tarka tervet összeróttam,
vigyáztam gáton, kanyarokban, –
de egyre több terv lett beteg:
kusza inda, szúrós szövet
lett minden vonal, üres ovális…
mígnem szívem mélyére hullva
belenyúltam a ködbe, – s máris
kikelt a legangyalibb forma.

Művemet nem láthatom át,
mégis érzem: kész épület.
De – elfordítva szememet –
örökre építem tovább.

Ez napi munkám: mint a héj,
feszül fölötte árnyam.
S bár por vagyok, és sár és éj,
ha elmerülük az imában
s festek: az ünnep, szenvedély
és felujjongó Jeruzsálem.

Az Úr büszke vára vagyok,
száz nyelvem őt, csak őt imádja –
Dávidtól hozzám ér a hála:
betakar hárfahanghomálya,
és lélegzem az esti csillagot.

Utcáim napkeletre nyílnak.
S ha régen elhagyott a nép,
azért: hogy lássanak nagyobbnak.
Mindenki bennem lép, ha lép,
száz magány szüli valómat:
a kezdetét, a végzetét.

Ti városok – hisz ostrom sosem ért –,
epedtetek már ellenségekért?
Bár Ő zaklatott volna titeket,
s múlt volna el egy ingó évtized.

Tűrtétek volna vak-vigasztalan,
győztétek volna éhezéssel –
a falakon túl, hol csak róna van,
Ő ott időzik konokan
azok közt, kiket zaklatással ér el.

Kinéz tetőtök pereméről:
ott gubbaszt, rendületlenül,
nem csökik meg és nem ürül,
és nem fenyít és nem tüzel föl,
s a győzködéstől visszahőköl.

S bár hivatása, hogy falat tör,
munkája némán teljesül.

Megjöttem, ülnek szárnyaim:
ők veszítettek el.
Dal voltam, és Isten, a rím
fülemben ma is ciripel.

Megint szerény, szótlan vagyok,
megszállt a némaság –
nyelvem ma mélyebbről susog
egy jobb imát.
Máshoz úgy értem, mint a szél,
ha ráztam, szólítottam,
messze, hol angyaloké a tér
és fenn a fény semmibe ér –
de Isten sötétsége lent van.

Az angyalok: a végső fuvalom
az Úr lombja szegélyén –
hogy túljutnak az ágakon,
az nekik álom és fény.
A fényt jobban megsejtik ott,
mint Isten sötét erejét,
Lucifer megfutamodott,
s a szomszédjukban serceg, ég.

Fény-ország fejedelme ő.
Homlokát a semmi merő
ragyogása úgy perzseli,
hogy égett szája levegő
és vakság vágyával teli:
Idő világos istene,
kit az Idő imád,
s mert sokszor fájdalmat okád,
s fájdalom szüli mosolyát,
Idő elhiszi: boldogságot ád –
Lucifer így nyűgözi le.

Az idő: mint egy bükk-levél
elhervadt pereme.
Fényes köntös: Isten keze
elvetette, mert Ő a mély
televényben lett örök élet,
s megunta, hogy repülnie
kell, – évek elől rejtette magát,
s végül haja mint a gyökérzet
szövődött minden dolgon át.

Csupán a tett ragad meg téged,
fényt csak ők adnak, a kezek –
csak vendég bennünk minden érzet:
a világból kifeslenek.

Minden érzéknek esze van,
finom szegély ráncaiban,
mert azt valaki szőtte –
de Te eljössz, értünk törődve,
s igazítod, ki hontalan.

Hogy merre vagy, szívem ne tudja:
szólj mindenütt, mondd a határtalant.
Tiéd e hű evangelista:
mindent feljegyez, de mindenki vakja.
Nem néz, ha lecsengett a hang.

Minden léptem téged kutat,
járásom egészen feléd süt –
mert ki vagyok, és te ki vagy,
ha egymást mi nem értjük?

Életem köntöse, haja olyan,
mint minden régi cár halála perce.
Hatalmam csak számat reteszelte
el, de birodalmaim kerek csendje
töményen átáramlik életembe,
s még minden érzékemnek súlya van.

Az ima nekik ma is készülés –
rombolás is építés, még a gazság
is szinte nagyság, s gyönyörű a vész, –
minden bizalom és letérdelés
(hogy mások meg ne gyanúsítsák)
arany és kék és tarka kupolák száz
héja alatt hangolja fel hatalmát.

Mert mi más az égre fohászkodó
sok templom, kolostor és apácazárda,
mint zengő vigasz, hárfák hódolása –
ha félig megváltottak keze játssza,
mi királyoknak s szüzeknek való.

És Isten parancsolja, írjam:

Kegyetlen a királyi szív.
Kegyetlen az angyal szerelme –
ha nem maradna ez az ív,
nem volna hidam a jövőbe.

És Isten parancsolja, fessem:

Az idő: legmélyebb bajom –
ezért serpenyőjébe tettem:
a sebem és égő szerelmem,
a gáláns halált (hogy fizessen),
városokat korhely hetekben…
s jött még sok király, borzalom.

Építs! – még parancsolja Isten:

Mert idő királya vagyok.
De neked csak magányod szürke
tudója, iker-alakod.
A szem, és nagy szemöldje…

Válladon látok át a földre –
hol egyszerre, hol mindörökre.

Ezernyi hittudós merült el
neved mentén az ősi éjbe.
Szüzeknek voltál ébredése,
ifjak védtek vérttel, ezüsttel,
érted mentek csatába, vérre.

Hosszú árkádjaid alatt
költők egymás szívére leltek,
dallamok királyainak
tűntek, mély méla mestereknek.

A szelíd esti óra vagy te:
most minden költő dala egy –
sötéten hirdet ajkak ezre,
s mint mikor rátalált a kincsre,
mindenki rajongva övez.

Szárnyra kap százezernyi hárfa
magányod magasságra váltva.
S ősi szeleid odatűzik
minden szomjas dologra, vágyra
fenséged csilló csengetyűit.

A költők téged szerteszórtak
dadogások vad vihara között –
de én majd újra egybefoglak:
gyűjtőedényem lesz gyönyöröd.

Ezer szelekben kóboroltam,
s téged görgetett mindegyik.
Amit találtam, minden itt van:
kelyhe voltál a senki vaknak,
rongyos cselédek betakartak,
sőt egy koldus oltalmazott –
s néha egy gyermek lelke vitt
értelmedből egy komoly darabot.

Kutatok, keresek, láthatod –

Olyan, kit saját keze rejt el,
s bolyongva jár, akár a pásztor
(ne hagyd, hogy nézzen, aki gátol –
ne küzdjek idegen szemekkel).
Álma, hogy téged teljesítsen,
s őt is teljesítse a szellem.

A szentélyben sötét ború.
Falak figurákból magaslanak,
és szüzek, aggok árnyéka alatt –
akár szárnyak ha bomlanak –
tör fel az aranyló császár-kapu.

Oszlopok szélén semmibe
vész ikonok mögött a fal.
Kövek néma ezüstje fölfele
száll, mint egy kórusból a dal,
majd visszahull a képre, le,
és még gyönyörűbb csöndbe hal.

S fölül – kék, mint az éjszaka –,
az arca holt-fakó,
lebeg a szentséges ara:
oltalom, hajnal harmata
ő, téged figyelő oltalmazó,
mennyek örök virága, illata.

Fiaddal eltelt itt a kupola –
körben boltozódik a fény fenn.

Trónodon ül a nyugalom maga,
és én csak borzadozva nézem.

Zarándok vagyok, érkező,
és te tömérdek fájdalommal
égeted homlokom, te kő.
Fényt szórtam – szám szerint hetet –
köréd, faggattam sötét életed,
s láttam: minden képben reád vall
a barna anyajegy.

Ott álltam, hol a koldusok,
hol hitvány, vékony a födél:
suhogni láttam ott a huzatot,
és megértettelek, te szél.
Öreg parasztot láttam ott
(Joachim szakálla volt ilyen),
s ahogy ő elkomorodott,
s ahogy körülállta a sok
senki, láttam lágy alakod:
szótlanul megnyilatkozott
benne s mindenkiben.

Hagyod az időt oszlani,
soha nincsen benne nyugalmad:
de értelmed szól a parasztnak,
s ő megemeli, beleborzad…
s aztán újra megemeli.

Mint csősz ha szőlőt vigyáz töretlen,
és kis őrkunyhója van:
kunyhó vagyok, Uram, a kezedben,
és éj vagyok az éjedből, Uram.

Szőlőhegy, vén almafa, mezőség,
hol évelőn megújul a szem –
fügefa, mely megtermi gyümölcsét
akár márványkemény köveken:

illat száll fel görbe ágaidról.
S nem kívánod, hogy éber legyek –
nedved bennem fesztelen csatangol
s a te mélyed hajtja véremet.

Isten csak akkor beszél, mielőtt teremt –
majd a teremtményt elnyeli az éji csend.
De az indulás előtti szavak,
e felhős szavak ekként hangzanak:

Érzékeid, – mind, kiküld a világba,
vizsgáld, hol van vágyaid határa –
adj rám ruhát.

A dolgok mögött lobogj, mint zsarát:
árnyékuk, kifeszítve,
mindig egész testemet fedje.

Érjen el minden: szépség, félelem.
Csak menni kell. Nincs messzi érzelem.
Ne hagyd, hogy tőlem elválasszanak.
A föld már közeleg:
az életnek hívott anyag.

Komolyságán, lehet,
felismered.

Add a kezed.

Jártam festegető, rege-szerző agg szerzeteseknél:
békés történeteket írtak, runákat róttak papirosra.
Látlak téged ott, hol arcokat vés a víz, az erdő, viharos szél
a kereszténység peremén suhogva:
sötét az ország ezer odva.

Elmesélni, csodálni, leírni akarlak, – de nem arannyal,
nem krétával, csak azzal, mit az almafa kérge kiizzad,
gyöngy-dísszel sem adlak át a lapoknak,
érzékeim reszkető vonalaknak valóságot nem adhat,
egyszerű Lényed még vakon is igazat vall.

Szerényen, illőn szeretnék nevet adni mindeneknek,
öreg királyokat megjegyezni, s hogy honnan erednek,
lapszélre odaírni tetteik, csatáik hősi rendjét.

Mert te vagy a talaj. Neked csak mint egy nyár, olyan a végtelenség
Idő, – egyformán gondolsz távoliakra, közeliekre,
építésnek és vetésnek egyforma az indoka-medre:
neked minden aratás könnyed érintés és lenge emlék,
s mintha vető s arató fölötted együtt menetelne.

Elviseled a falakat türelemmel, te sötétlő talapzat.
Talán egy óra létet engedsz még a városoknak,
és két órát még a templomoknak, magányos kolostoroknak,
és öt óra gürcölést mindnek, kik megváltásért robotolnak,
és hetet még a parasztnak, aki naponta megizzad –:

mielőtt erdő leszel újra és víz és vadon,
s megszáll felfoghatatlan rettegésed,
s befejezetlen arcod folyamatosan
minden dologtól visszakéred.

Adj még egy marék időt: mint senki más, addig akarom a dolgokat szeretni,
míg mind hozzád magasodik s többé sose bánt.
Csak hét napért könyörgök, nem kell semmi
több, mert senki még nem tudta megírni
azt a hétlapnyi magányt.

Akinek ezt az egyedüli könyvet átadod,
ráhajol majd s a lapokra görnyed.
Hacsak nem veszed kézbe a hét lapot,
hogy magad írd meg.

Csak mint gyerek, ébredtem így,
hogy bízva benned
s győzve az éjnek szörnyeit
újra látlak s szeretlek.
Kár mérnem, titok marad
mélység és messzeség –:
mert te csak vagy, te vagy, te vagy,
az idő kört rebeg köréd.

Úgy tűnik, most egyszerre gyermek
vagyok, fiú, férfi, és még egyéb.
Érzem: a gyűrű oly temérdek
azért, mert visszatér.

Hála tenéked, mély erő,
mintha fal mögött lüktető
ér volnál, némaság –
dolgom csak most lett szép, komoly:
mint szent tekintet, úgy hajol
sötét kezemhez át.

Hogy még nem voltam a minap,
tudtad te ezt? Mert tagadod.
Ha nem rohanok, habzsolok,
időm elmúlni nem marad.

Több vagyok, mint álomban álom.
Ami megnyugszik egy határon,
az csak a nap, az csak agyag –
idegen ár ömlik kezedre,
hogy szabadságát elemelje,
s fusson be szomorú utat.

Így lett tiéd csak a sötét:
üresség ragyogása tört föl,
felvontuk a világ történetét
egyre világtalanabb kőből.
Van-e még, ki építi azt?
Tömeg mindig tömegre vágyott,
s az összes kő akár az ámok –

s nem tűri senki a te kalapácsod…

Lombjaid csúcsán fény zajong, babirkál,
fénytől hiú s tarka minden dolog:
csak úgy talál meg, ha leszállt a nap már.
Az alkony, a tér gyöngéd tüneménye,
ezer kezet tesz ezreknek fejére,
s a vad is immár kegyesen susog.

Nem véled másképp tolni a világot,
csak így, ezzel a szelíd mozdulattal.
A földet ennek egéből kívánod,
s érzed, palástod redője elég erős fal.

Némán létezni, ez a munkád.
Akik lármás nevekkel ostromolnák
lényed: már messzire sodródtak ők.

Két kezedből – két iker hegymagaslat –,
hogy adj érzékeinknek törvényt és hatalmat,
sötéten dőlnek ránk néma erők.

Te csupa készség: örökös kegyelmed
ott él összes ősi mozdulatodban.
Ha bárki összekulcsolja kezét
úgy, hogy abban egy csöpp sötét
van, engedelem van –:
hirtelen érzi, megközelitetted –
s mint a szélben, riadtan
lehajtja megszégyenített
tekintetét.

És megpróbál feküdni a kövön
és fölkelni, ahogy – látja – fölkel
más is, és elringatna félelemmel,
nehogy sértse oltalmad az öröm.

Mert ki téged őriz, nem henceghet veled;
retteg az s félt, rémülten rejteget
minden más elől, meg ne sejtsen óhatatlan:

Te vagy a varázslat a sivatagban,
mely vezérli a száműzötteket.

Egy óra csak a nap-határtól,
s ez az ország mindenre kész.
Mire, mondd, lelkem, mire vágyol:

Légy puszta, – puszta, légy merész.
Szórd meg növekvő, alig ismert,
régi-régi gödörsírral az éjjelt,
ha a sík, rég-holt vidéket
elöntik a holdbeli fények.
Faragd meg magad, csend. Faragj a
dolgokon (mert gyermekkoruk ma
is él; idomulnak, ha kéred).
Légy puszta, puszta, puszta,
akkor tán az Öreg is eljön,
ki alig válik el az éjnek
súlyától, s éber házam összeöltöm
hatalmas vaksága jelével.

Látom: ül, csak gondolatokban
él, de engem el sose hagyna –
számára minden odabent van:
ház és a mennybolt és a puszta.
Csak éneke, az már nem él,
nincs szólama több: dalolatlan –
ezer fülből felitta
dallamát a kor meg a szél…
Már a bolond se hallja.

S mégis: azt súgják a napok,
mintha én minden dallamot
őriznék mélyen a szivemben.

Hallgat Ő reszkető szakállal –
szívesen visszakapná
önmagát, szétszóródva dallá.
Térdéhez járulok, lerogyva:

s dala, az összes zizzenő dal
mintha hozzá hátrahajolna.

Második könyv
A zarándoklat könyve
(1901)

Nem lep meg, hogy zúg a vihar, –
láttad, hogy egyre nő; –
fut minden fa. S ahogy inal,
lesz a fákból menekülő.
Tudod: futásuk oka épp
Az, akihez te mész:
ő ad neked belső zenét,
ha ablakodba néz.

Állongtak nyári napokon,
felszállt bennük a vér;
most érzed: épp Ahhoz zuhan,
aki örökkön él.
Ismerni vélted az erőt:
a gyümölcsön a színt –
s most újra rejtély, semmi, köd,
s te vendég vagy megint.

Mint házad, olyan volt a nyár:
minden állt a helyén –
most menj ki: szíved tája vár,
nyílt síkká vált idén.
Megkezdődik a nagy magány,
megsüketül a nap,
véredből a széllel kiszáll
a lét, – vak lomb marad.

Ásít üres ágakon át
az ég, az még tiéd –
légy föld most, esti muzsikát
zengj, földet ért zenét.
Légy kezes, mint egy dolog,
mely érett és való, –
hogy érezzen, ha kézbe fog,
kit megjósolt a Szó.

Újra imádkozom, Magasság,
jöttömet jósolja a szél:
mélységem rejtett muzsikáját
zengi az óriási tér.

Szétszóródtam. Ízekre szedtek
ellenségeim, mindegyik.
Uram, láttam: engem nevetnek,
s minden részeg engem iszik.

Utcákon – szemétből és hulladék
üvegből – gyűjtöttem magam,
fél szájjal dadogtam feléd,
te Örök Arány Hatalom.
Nyújtóztam görbén, képtelen
hadonászva és esdekelve:
térjen vissza az a szemem,
mely lényed egyszer látta, leste.

Voltam már ház, tűzvész után,
melyben csak gyilkosok alusznak,
míg nem lesz elég éhség és hiány
továbbfutni a cinkosoknak –
voltam már tengerparti város
dühöngő járvány idején,
mely gyermekekre pusztulást hoz,
s mint egy tetem, súlyos, kemény.

Voltam magamnak idegen,
kiről azt tudtam csak, hogy egyszer
ifjú anyámat gyötrelemmel
nyúzta, bántotta terhesen –
s hogy szűk, megrettent szivében
már magzatként halálhoz értem.

Ím felépültem újra: szégyenem
összes darabja összeszedve…
Vágyom a megtartó keretre,
s hogy megszüljön az értelem,
mely mint egy dolgot, megterem
talán, – legyek kezed modellje
(bár súgnád meg az életem)…
Számot vetek, Uram. Nyugodtan
herdálj engem: ehhez jogod van.

Ma is az vagyok még, a te
térdeplő, kámzsába bújt barátod:
a hajlott szolga levita,
kit megleltél, s ki téged áldott.
A hang egy néma cella alján,
amelyre süket a világ, –
s te ma is az vagy, az a hullám,
mely lüktet minden dolgon át.

Nincs semmi más. Csak óceán,
melyből kibukkan egy-egy ország.
Semmi más, csak a néma jóság
angyalokban, hegedűkben (ahány
van), s éppen Ő a szótalan talány:
rendületlen zizeg az áram
fényének súlyos sugarában.

Te volnál Minden, – s én csak egy, ki
leborul s megbotránkozik?
Nem én vagyok-e mindenütt,
s nem vagyok-e Minden, ki sírni
tud, s az Egynek mondja sirámait?

Másokat is meghall kegyelmed?
Hallasz más hangot is, más bánatot?
Vagy vihar ez? Én is vihar vagyok,
s erdőim neked integetnek.

Van más dal is, beteg, kicsinyke –
attól nem hallod panaszom?
Én is dal vagyok, hallhatod te
is árva, meddő lantomon.

Ma is az vagyok még, ki néha
félve kérdi: ki vagy, Uram.
Minden napnyugta szomorúra
sebzett, meghagyott társtalan:
fakón, mindenektől eloldva
ődöngtem, ezer megvetés
közt, – minden dolog börtön és
kolostor volt, és én a foglya.
Hajolj hát hozzám, égi fenség,
szomszédja minden kínnak, jaj
és baj őre, Isten, ital
s kenyér a számnak, éltető lég.
Tudod te, mi az éjszaka
annak, kit az álmok kerülnek?
Mind méltatlan, nem önmaga:
az aggastyán, a szűz, a gyermek.
Fölriadnak, mint a halottak,
fekete dolgok rácsa közt,
s fehér kezükkel hadakoznak,
mint képen a hajszába szőtt
kutyák: mind ilyen üldöző vad.
Ami elmúlt, felénk zuhan,
holttestek szülik a jövőt,
tolongás a kapuk előtt,
és szem és fül tanácstalan,
mert a legéberebb kakassal
is holt, valótlan még a hajnal.
Óriási kapu az éj.
S a sebes kezek aggodalma
ajtókat váj, kapar a falba, –
ki-ki kusza üregekbe ér,
és nincs egy lyuk, ahol kijutna.

És ilyen, Uram, minden éjjel –
örökké akad egy-egy éber,
aki megy, megy, és sosem ér el.
Hallod-e vaksi lépteik
a sötét rengetegben?
Mert – hallod? – zokog mindegyik
a lépcsőn kétségbeesetten.
És – hallod? – lehullnak sötét kövekre.
Hallod a sírást? Mert zokognak egyre.

Kereslek én, mert itt vonulnak el
ajtóm előtt. Látom: mind sír, tüzel.
Kit hívjak, ha nem éppen Őt,
ki sötétebb s éjebb az éjszakánál.
Az Egyetlent, ki sötétben is strázsál
s nem szorong. A mélységet, ki több
a fény bársonya nélkül is, s kitől
van jelem, mert fákkal fölfele tör
és mert csüggedt arcomra szórja
illatát
s földből száll a magasba.

Eljöttél hozzám, Örökkévaló.
Úgy szeretlek, mint édes fiamat,
ki – még gyermekként – engem itt hagyott,
mert trónra volt ő sorstól hivatott,
s minden világ csak völgy a trón alatt.
Most – vénember, én – itt rostokolok,
és ő nem érti többé nagy fiát,
s azt sem érti, mi e sok új dolog,
amelynek ivadéka nekilát.
Légy boldog, néha ezért reszketek,
ne hívjon kóbor hajókra remény –
könyörgök néha: hullj vissza belém
a mélybe, melyből felneveltelek.
Néha félek, tán nem is létezel,
ha nagyon az időbe révedek…
De tudom – az Írás a tanújel –,
hogy Örökkévaló a te neved.

Az Atya vagyok, – de a Fiú több:
minden, mi az Atya volt, s ami őt
hátráltatta, a fiában kibomlik –
ő a jövő, s ki mindig visszajár,
ő az öl s ő a tengerár…

Nézd: ez nem káromolás, – ez ima:
régi könyvekből tudja a szivem:
rokonod vagyok – ezerszeresen.

Hadd szeresselek, szívem rokona…

Szeretjük apánkat? Nem hagyjuk-e
ott – mint te engem, közömbös, henye
arccal – üres, tétova kezeit?
Nem ássuk el hervadt szavát alig
ismert régi könyvek lapja alá?
Vízválasztó szívét nem hagyjuk el
gyönyörökért és szenvedésekért?
Nem az-e apánk, amit már leélt
az ember: elmúlt kor, lejárt hitel,
öreg mozdulat, halott viselet,
deres hajak és megszikkadt kezek?
Lett légyen egykor hős, országos úr:
levél ő, mely – ha mi növünk – lehull.

Nekünk lidérc, ha ő gondoskodik,
nekünk a hangja olyan, mint a kő, –
meghallgatnánk, hiszen ő felmenő…
de hogy mit mond, alig halljuk, alig.
A köztünk dúló hatalmas viszály
túl lármás, egymás süketje vagyunk:
csak hullámra járatjuk ajakunk,
de kár minden csepp szavunkért… de kár.
Messzebb vagyunk tőle a messzinél,
még ha összesző is a bizalom –
s ha e csillagon a halálhoz ér,
akkor látjuk: itt élt e csillagon.

Ez nekünk az apánk. És hívjalak én,
nevezzelek apámnak?
Csak – már ezredszer – eltépném a szálat.
Te a fiam vagy. És én megtalállak,
mint egy szem gyermekét az ember, akkor
is, ha az férfi már, vagy öregember.

Szúrd ki a szemem: én akkor is látlak.
Tömd be a fülem: hallom a szavad.
És láb nélkül is megtalállak,
száj nélkül is tudom, hogy valljalak
meg. Törd le a kezem, – akkor szivem
ragad meg, mint a kéz. S ha megszakad
a szivem, agyam akkor majd kirobban,
s ha tűzvésszel pusztítod agyamat,
elhordalak a véráramokban.

És lelkem: asszony színed előtt.
És olyan, mint Ruth, Naómi menye.
Nappal kévéid kazlát kötözi:
szorgos cseléd, nem tud szusszanni se.
De este várják folyónk habjai,
és fürdik és felölt egy szép ruhát
s belép hozzád, ha elült a világ,
jön, s lábaidhoz kucorodna le.

S ha éjféltájt kérdezed, jámboran
válaszol: Én Ruth vagyok, a cseléd.
Oltalmad kéri a cseléd.
Te vagy az örökös…

Lelkem lábadnál álomba zuhan
hajnalig, s véred hullámaiban
melegszik. Asszony. És mint Ruth, olyan.

Te vagy az örökös.
Örökösök a fiúk,
atyáknak halál ha jut.
A fiúk virágoznak, élnek.
Te vagy az örökös.

És te elenyészett
kertek zöldjét, szétesett egek
néma kékjét öröklöd.
Ezer nap harmatát,
a temérdek nyarat, napsugarat,
ragyogást, panaszt, mit a tavasz ad
s egy fiatal nő, ha épp levelet
ír. A sok-sok őszt, amely mint palástok
fénye él a költők emlékezetében,
az összes telet, mely árván, fehéren
simul hozzád s füstként csillogni látod.
Öröklöd Velencét, Kazányt, Firenzét,
Rómát, és Pisa dómja is tied még,
a Troicka Lavra meg a monostor,
amely Kijev kertjeit folyosókból
folyosókba fűzi, s köddel marasztal, –
és Moszkvát megannyi emlék-haranggal, –
s zenéket: kürtöt, hegedűt, piros dal
hangját, ahogy mélyről hozza a hajnal:
villoghatsz a föld ékköveivel.

A költő is érted zárkózik el,
gyűjtve zuhogó, zsúfolt képek ezrét –
és bolyong s érlelődik sok tükörkép
láttán, s mindvégig magányt szüretel…
Festők csak azért úsznak az olajban,
hogy az általad elmúlni teremtett
Természetet kérd vissza múlhatatlan:
örök lesz minden. Nézd, a női szerzet
Mona Lisában rég megért, akár
a bor. Új asszony nem is kéne már,
mert új asszony se hoz semmi újat.
Kik alkotnak, mint te, úgy tanulnak.
Öröklétért sírnak. Mind súgja: Légy
örök, te kő! Vagyis: legyen tiéd!

Szerelmes is érted gyűjti szivét:
egy kurta perc költőjeként akasztja
mosolyát egy közömbös ajakra,
mintha átformálhatná, gyönyörűbbre –
s közben gyönyört vár, megszokva-betörve
a fájást, – mert csak attól érhet ő meg.
Mosolyukban lappangnak szenvedelmek…
vágyak szenderegnek, majd felneszelnek,
hogy felsírjanak idegen szivekben.
Rejtélyt rejtélyre halmoznak, halálig,
s állatként halnak meg, semmit se értve, –
de talán majd unokáik születnek,
és zöld haláluk azokban megérik,
s megadják neked azt a szerelmet,
mit nem szültek meg vaksi álmaik se.

Dolgok bősége így zuhog feléd.
És mint szökőkutak csészéje fenn
folyton a lenti tányérnak üzen,
s akár lágy tincset, bontja a vizet, –
a bőség völgyeidbe így siet,
ha hajszolnak a szándékok, a dolgok.

Én csak egy csöpp vagyok, egy leheletnyi,
ki cellából nézi az életet,
s – dolgokhoz embereknél közelebb –
ami történik, meg sem meri mérni.
De ha kérnéd, jöjjek színed elé,
ahol szemedből villog a sötét,
ne hidd, hogy szavam kevély emberé,
ha mondanám: nem éli életét
senki. Az ember: vaksors, hang, darabka,
hajsza, aggály, sok kis szerencse-morzsa –
megannyi álarc, már gyermekkorában,
maszkja felnőtt, arca néma, anyátlan.

Sokszor azt hiszem: e rengeteg élet
kincstárak mélyén úgy lapul meg,
mint bölcsők, hordszékek, lovagi vértek
hada: valódi lényt még sosem értek
meg, s mint díszruhák, renyhén összeesnek,
nem bírván állni: rádőlnek lerogyva
a vaskos, boltozatos kőfalakra.

Ha esténként kilépek eldugott
kertem alól fáradtan, elcsigázva,
tudom: minden út arra kanyarog,
hol vár át nem élt dolgok garmadája.
Nincs ott fa, a táj lapulni akar,
és mintha börtönt övezne a fal –
ablaka sincs, hétszeres gyűrű zárja.
A kapukat vaspánt szorítja lent-fent,
s elijeszt mindenkit, ki arra cselleng.
S a rács mintája emberkézre vall.

De bár mindünket szétfeszít a lélek,
mint a börtönt, mely gyűlöl s nem bocsát, –
a világ lát egy hatalmas csodát:
érzem: mégis megéled minden élet.

De ki éli át? Tán az esti tárgyak,
amint hárfákon muzsikálnak
bolyongó vak melódiákat?
Vagy a szél, amint fúj vizek felől?
Vagy az ágak, amint ingva jeleznek?
A virágok, ha illatokba vesznek?
A hosszú, vén fasor, ahogy vacog?