Suttogó titkok
Author: Alexandra Flint
Date: 2026-08-09T22:00:00+00:00

„Minden ember alkotta világ közül
a könyveké a leghatalmasabb.”

Heinrich Heine

LEJÁTSZÁSI LISTA

Indila: Dernière danse

Snow Patrol: Chasing Cars

Hidden Citizens feat. Ruelle: Nothing Is As It Seems

GIMS feat. Sia: Je te pardonne

Bastille – Hans Zimmer: Pompeii MMXXIII

Tommee Profitt feat. Fleurie: In My Blood

Declan J Donovan: Hungry Heart

Joel Sunny: Luminary

NF: RUNNING

Bastille: Way Beyond

Ruelle: Up In Flames

Banners: Got It In You

Muse: Supermassive Black Hole

Adele: Rolling in the Deep

The Score: Fighter

Therapie TAXI feat. Roméo Elvis: Hit Sale

Tommee Profitt feat. Fleurie: Hurts Like Hell

M.-nek.
Alig várom, hogy olvashassam a történetedet.

Prológus

Pireneusok
19 évvel korábban

Az alacsonyan úszó felhőkből sűrű pelyhekben hullik a hó. Áthatolhatatlan pókhálóként az ég majd’ minden szegletét befedik, alig tűnik ki alóluk a sötét éjszaka. Egyetlen csillagot sem látni, még a mindig oly világos teliholdat sem. A világ mintha lélegzet-visszafojtva nézné, ahogy a hóvihar lecsap a Pireneusok meredek lejtőire. Számomra ez nem más, mint a természet néma figyelmeztetése, hogy továbbmenjek. Kövessem azt az utat, amely elkerülhetetlenül ahhoz a ponthoz vezet, ahonnan nincs visszaút. Csak ez az egyetlen pillanat, ez a döntés, amely mindent megváltoztat, és utána semmi sem marad hátra.

A hideg kezeimre nézek. Kicsit remegnek, épp, mint a túlságosan picike autónk, amelyet folyamatosan ráznak és rángatnak az erős széllökések. Őrület, amit csinálunk. Veszélyes könnyelműség. A majdnem tizenöt éves Renault egy átlagos útra is alig alkalmas, nemhogy a keskeny, meredek hegyi útra, amin épp könyörtelenül hajtunk. De csak a Clio van, és ez itt az egyetlen esélyünk.

Idegesen tördelem az ujjaimat, és ismét kinézek a sötétbe. Az elöregedett fényszórók sárga fénye csak ritkásan hatol át a hóesésen és a mögötte lévő sötétségen. Már nem először teszem fel magamnak a kérdést, mindez nem volt-e óriási hiba, a helyes döntést hoztam-e. A gyermekeinkért. Értünk. Érte.

– Jeanne!

Ahogy kiejti a nevemet, az a meleg és gyengéd hangsúly elég, hogy zavaros gondolataimból visszarántson. André barna szemét folyamatosan a kanyargós úton tartja, mégis tudom, hogy engem néz. Nála mindig azt érzem, hogy lát engem. A gondolataimat, a félelmeimet. Egészen különleges képesség ez, teljesen más, mint azok a megmagyarázhatatlan dolgok a világomban. A régi világomban. A férjem többet lát, mint amit én talán valaha fogok. Ezért van az is, hogy nem kérdezett semmit, amikor felébresztettem és sürgettem, hogy induljunk el. Amikor sietve bepakoltam pár dolgot két nagy táskába, és kivettem a gyerekeket az ágyacskáikból. Azért, mert látta a félelmet a szememben. Azt, hogy sürgősen el kell hagynunk Párizst. A válaszokat, amiket nem adhatok meg neki.

Mon Dieu, még életemben nem féltem ennyire.

A levélre és a fogaskerékre gondolok, és összerezzenek.

A szavakra gondolok, és libabőrös leszek.

Arra gondolok, mit jelent ez az én kis leánykámra nézve, és érzem, ahogy belül egészen megdermedek.

Félelem.

Halálfélelem.

A tekintetem a régi bőrtáskára vándorol, amiben ezek a tiltott szavak és a kis, arany fogaskerék van. Az állandó emlékeztetői annak, amit tettem. Ami minden bizonnyal a legnagyobb hiba, amit valaha elkövettem. Mindent megadnék, hogy ezt az egyetlen éjszakát meg nem történtté tegyem, ugyanakkor semmit sem változtatnék rajta. Mivel ez azt jelentené, hogy feladnám a kislányomat, de én soha nem tennék ilyet. Csak a holttestemen át. Mégis azt kívánom, bárcsak mások lennének a körülmények. Bárcsak egy másik világban élnénk, amelyikben ezek a szabályok, amelyek számára a halált jelentik, nem léteznének.

– Jeanne! – André újra szólít, nyelek egyet.

– Sajnálom.

Fejét rázva szorosabban fogja a kormányt, ahogy a következő kanyar közeledik.

– Vissza kell fordulnunk. Túl veszélyes ebben a hóviharban továbbmenni a hegyekbe.

Hátrafordultam. A kétéves fiunkhoz, Clément-hoz és a kishúgához, Geneviève-hez, aki alig féléves. Mindketten alszanak a gyerekülésben, észre sem veszik, hogy reng körülöttük a föld. Hogy épp csak el tudtunk menekülni ebből az átkozott városból.

Nem mehetünk vissza. Ahhoz nem, ami ott vár ránk. Tudnak róla, és meg fogják ölni. Mindannyiunkat meg fognak ölni. Vagy rosszabb.

– Nem mehetünk vissza – mondom ki hangosan a gondolatomat a következő pillanatban. A hangom egészen érdes az el nem sírt könnyektől, amelyek órák óta a torkomat fojtogatják.

André lassít, a szívem viszont egyre hevesebben ver. Járó motorral megáll az út közepén, üresbe teszi a kocsit, és halkan káromkodik. Azt hiszem, még sosem hallottam káromkodni ezelőtt. Nem illik hozzá, de a helyzethez igen. Ehhez az egész átkozott helyzethez, amibe magunkat hoztam.

– Jeanne, tudod jól, hogy szeretlek. Elmondhatatlanul szeretlek, és pontosan ezért nem fogok továbbmenni. Különben ez az út megöl minket.

A szemem égni kezd.

– Tudom, hogy sok mindent nem tudok rólad és a múltadról. Számtalan titkod van előttem, és sohasem kértem tőled magyarázatot, de itt és most könyörgök, Jeanne, beszélj hozzám, mondj valamit. Ha nem értünk, akkor a gyerekekért.

Belül remegni kezdek. A metsző félelem a bensőmbe vájja karmait.

– Nem tehetem. Nem mondhatom el neked. Egy… egyszerűen bíznod kell bennem. – A nyelvem ismét összecsomósodik, ahogy ez a téma szóba kerül, az életemnek ez a része, amelyet valamivel több mint egy éve magam mögött hagytam, és ami annyi idő után újra üldözőbe vett. Engem és a családomat. Azt hittem, elmenekülhetek előle. Milyen naiv voltam.

– Kérlek, higgy nekem, André, azt kívánom, bár elmondhatnám, de…

– Nem mondhatod el. – A hangja ekkor már nem meleg. Hűvös lemondás rezeg benne, amitől megborzongok. Hirtelen egész más okból is félni kezdek. Nélküle nem tudom végigcsinálni. Túl gyenge vagyok. Talán mindig is az voltam.

Légy bátor. Légy merész. Légy rettenthetetlen.

– Menjünk tovább. Kérlek. Megállhatunk a következő falunál, és ott tölthetjük az éjszakát, csak… vissza ne.

Hosszan néz engem, közben az öreg motor zötyögése és kint a szél zúgása töltik be a csendet. Majd halkan sóhajt.

– Alig egy órája jöttünk el a legutóbbi település mellett. Menjünk oda, és várjuk ki a vihar végét. Utána majd nyugodtan kitalálhatjuk, hogyan tovább.

Már maga a gondolat is, hogy ismét közeledjünk Párizshoz, teljes szorongással tölt el, de a picurka logikus énrész bennem, amit még nem nyelt el teljesen a pánik, tudatában van, hogy Andrénak igaza van. Továbbmenni öngyilkosság lenne. Már maga az is, hogy idáig eljutottunk anélkül, hogy lefordultunk volna az útról, a csodával határos, és már így is eléggé próbára tettem a szerencsénket. Alig észrevehetően biccentek, és megragadom André felém nyújtott kezét. Az ujjaink maguktól összefonódnak, és hevesen verő szívem rögtön megnyugszik.

– Minden rendben lesz, Jeanne. Minden rendben lesz, ha egymást sohasem engedjük el. Emlékszel?

Szavait hallva a szám egyik sarka szinte magától mosolyra húzódik. Nem is tehet mást. Ismét biccentek.

– Soha.

– Soha – ismétli, és egy csókot lehel a hideg ujjperceimre, majd a váltó után nyúl, hogy biztonságos helyre vigyen minket. És egy pillanatra ismét hiszek benne. Ebben az édes illúzióban, hogy biztonságban lehetünk együtt. Hogy valahol odakint még jó lehet nekünk. Hogy André, Clément, Geneviève és én újrakezdhetjük. Távol a rettegéstől és félelemtől, távol ezektől az elátkozott szavaktól, a könyvektől és a titkoktól.

Távol tőle.

Szép pillanat, könnyed pillanat.

A pillanat, ami elég arra, hogy André megforduljon a kocsival. A pillanat, amelyben a félmosolyom, amelyet André valódi mosollyal viszonoz, valódinak érződik. Melegség tölti el a szívemet. Kicsit enyhül a nyomás.

– Szeretlek – mondom, és az egyik kezemet a combjára teszem. André leheletfinoman megcirógatja a bőrömet, épp szóra nyitja a száját, de a szavak sohasem hagyják el az ajkát. Mivel ennek a könnyed pillanatnak a következő másodpercben vége szakad, megáll, mint egy lemez, amikor a végére ér, és az illúzió számtalan éles szilánkra törik.

Ami az azelőttöt és az azutánt elválasztja.

Valami fékezés nélkül nekicsapódik az autónknak, egy fülsüketítő, csikorgó hang, amitől majd’ szétrobban a fejem, közben a hóból, sötétségből és sárga fényből álló világ forogni kezd körülöttünk. Újra és újra, míg már nem tudom, hol van a fent, és hol a lent. Majd hirtelen minden vörössé, fájdalommá és zajjá válik. Üveg csörömpöl, fém csikorog. Mintha egy örökkévalóságig tartana. És talán még egyig. Összeszorítom a szemem, és üvöltök. Üvöltök, mert Clément-t és Geneviève-et sírni hallom. Üvöltök, mert egyetlen hang sem jön ki André torkán. Üvöltök, amíg el nem megy a hangom, és amíg vége nem lesz. Amíg csend nem lesz. Átkozott és végleges csend.

Alig merek levegőt venni, mert minden egyes lélegzetvétel éget, akár a tűz, és úgy hangzik, mintha az utolsó volna. Mégis óvatosan beszívom a levegőt, és kinyitom a szememet. A családomra nézek.

Az első, ami feltűnik, hogy már nem havazik. A vihar is elvonult, és az éjszaka már nem sötét, hanem a telihold lágy fényébe burkolózik. Egy pillanatra azt hiszem, hogy minden csak képzelgés volt. A veszély, a sok forgás, aztán balra nézek, ahol André tágra nyílt szemekkel, mereven lóg a biztonsági öv szorításában. Hátranézek, ahol Clément mozdulatlanul ül a gyerekülésébe kuporodva. Geneviève a padlón hever, és nem mozdul többé. Rájuk nézek, látom a vért, az üvegszilánkokat és az életet, amely rég elhagyta kis testüket. Pánikszerűen, minden fájdalomról megfeledkezve próbálom magam kiszabadítani az ülésből, mert csak arra tudok gondolni, hogy odamenjek hozzájuk, magamhoz szorítsam őket, de valami visszafog. A lábaim beszorultak, nem érzem őket, és az az éles szélű valami, ami kiáll a felsőtestemből… Ismét üvöltök. Ezúttal hangtalanul, mert nem maradt több erőm, mert a kicsikéimhez akarok menni, és nem tudok.

Mert nem haltam meg velük együtt.

Hideg szél fúj be a betört ablakon, benzin, vér és halál szagát hozza magával.

A családom halott.

Összeomlok, mert már nem tudom tovább tartani magam, és mert tehetetlen és erőtlen vagyok. Ez túl sok. Túlságosan sok. Valahogy még egyszer zihálva levegőt veszek, és egyúttal remélem, hogy ez lesz az utolsó. Hogy a halál ugyanúgy magához ránt, ahogy azt a családommal tette. Hogy gyors lesz.

Minden rendben lesz. Nem engedlek el.

A fejemben André hangján hallom ezt. Mintha itt ülne mellettem, mintha még élne. Nem bírok még egyszer rá vagy a gyermekeinkre nézni, egyszerűen képtelen vagyok. Helyette a másik oldalra ejtem a fejemet, és megrémülök, ahogy a repedt ablakon keresztül megpillantok egy fehér párducot. És ellentétben a korábbiakkal, rögtön tudom, hogy nem álmodok. Felismerem a párducot, és tudom, mit jelent.

Mindig melletted leszek.

Gyenge szívem néhány tétova dobbanásáig egymást nézzük. Aranyló szeme világos és tiszta, tekintete szinte fájdalmasan intelligens. Szomorúságot és részvétet vélek kiolvasni belőle. Alig láthatóan biccent a fejével, majd csendesen elindul körbejárni az autó roncsát, míg eltűnik a látóteremből. A pillanat törtrészével később, nekem úgy tűnik, ismét felbukkan előttem. A szájából egy élettelen csomag lóg. Világosbarna babahaj kukucskál a kendőből, ami vérfoltos, mintha kegyetlen, vörös virágokat hímeztek volna rá.

Geneviève.

– Nem – akarok szólni, üvölteni, sikítani, de az ajkamon csak egy nedves zihálást tudok kipréselni, amiben a vér jellegzetes ízét ismerem fel. Hagyd nálam a kislányomat. Hadd menjünk együtt. Hadd…

A gondolat itt hirtelen megtörik, ahogy meglátok egy apró mozdulatot. Egy alig észrevehető rándulást a szövetrétegek között, egy aprócska babakezet, ami megmozdul, ami… él. Geneviève, ő…. Egy pillanatra megáll a szívem, aztán szinte azonnal újra őrülten verni kezd.

A kislányom túlélte.

Újra a párducra nézek, és visszahőkölök, ahogy meglátom a csillogó tárgyat a szájában, ami a csomag mellett himbálózik. Egy aranylánc, rajta egy kis fogaskerékkel. Egy ilyen picike, látszólag jelentéktelen részlet, ami ebben a pillanatban mindent jelent. Mindazt, amitől megpróbáltam megvédeni Geneviève-et. Mindent, ami miatt idáig jutottunk. Mindazt, amit elrontottam.

A párduc szemébe nézek, és erőtlenül megrázom a fejemet. Nem. Kérlek. Kérlek… ne vidd vissza. Ne hagyd, hogy egy ártatlan gyermeket belekeverjenek ebbe a harcba. Kérlek. Tudom, hogy nem hall engem. Nem olyan vagyok, mint ők, nem olyan, mint ő, mégis remélem. Reméli bennem minden csepp élet, ami még maradt bennem. Kérlek, könyörgök. Védd meg ettől a világtól. Tudod, hogy nem találja meg benne a helyét.

Egy másodpercig még állja a tekintetemet. Kitágul a pillanat, amelyben újra és újra felé üvöltöm a gondolataimat, mivel a hangos szavakhoz már egyszerűen nincs erőm.

A párduc egészen nyugodt, merev lesz, akár egy jelenés, amely csak a képzeletemben létezik. És ebben az egyetlen pillanatban azt kívánom, bár tényleg az ő világának része lennék, oda tartoznék, és megérthetném, mi jár most a fejében. De nem tartozom oda. Sosem tartoztam. És amikor a párduc elfordítja okos, borostyánszínű szemét, tudom, hogy most meg kell fizetnem ennek az árát. Követem a tekintetét, látom a füstöt, amely a szétroncsolódott motorháztetőből száll fel. Látom a lángokat, amik már a fémet nyaldossák, és felhólyagosítják a régi festést.

Túl késő. Olyan sok mindenhez túl késő.

Érzem, ahogy hiábavaló könnyek gördülnek le az arcomon, amint elmosódik előttem a világ. Füstben, lángokban és zsibbadtságban. Látom, ahogy a párduc megfordul, ahogy karcsú, hófehér alakját elnyelik az árnyak, mígnem ő és a lányom eltűnnek fáradt szemem elől.

Míg aztán egyedül maradok.

Minden rendben lesz, Jeanne, ha egymást sosem engedjük el.

Ahogy szavai elárasztják az elmémet, egyszerre nevetek és sírok, miközben André hideg, vérrel borított keze után nyúlok. Ezt a néhány szót szerettem volna csak hallani.

Minden rendben lesz.

A lángok egyre mohóbbak lesznek, a szívverésem egyre lassabb. Geneviève-re, Clément-ra és Andréra gondolok. Rájuk gondolok, mígnem egyre kevésbé gondolkodom. Egyre kevésbé létezem. Míg végül véget ér, és egyúttal újrakezdődik.

Minden rendben lesz.

Minden rendben lesz.

ELSŐ RÉSZ

Titkok, amelyek szólítanak

1. fejezet

7. kerület, Párizs

Remy

– Minden rendben lesz – nyugtatgattam.

Felemeltem a karomat, és közelebb csúsztam a legjobb barátnőmhöz. Most épp úgy nézett ki, mint aki vagy mindjárt elsírja magát, vagy felrobban. Ezt Ninette-nél sosem lehetett tudni.

– Minden rendben lesz, Ninnie. Majd meglátod.

Kétkedően felhúzta keskeny szemöldökét, és olyan határozottan rázta a fejét, hogy vállig érő, fekete tincsei, amelyek végei most épp türkizben pompáztak, mindenfelé repkedtek.

– Mégis hogy hozzam ezt helyre? A professzorom már most utál, és még el sem kezdtem a félévet.

– Akkor még minden lehetséges – érveltem, bár tudtam, hogy ezt a csatát rég elvesztettem.

A barátnőm csak felhördült, amitől rögtön vigyorogni kezdtem. Ha Ninette egyszer belehergelte magát valamibe, nem egykönnyen engedett az álláspontjából. Ez az egyik oka, amiért annyira szerettem. Ninnie sosem végzett félmunkát. Semmilyen szempontból. Sóhajtva nyújtottam ki a lábamat a pöttyös pikniktakarón, amin kényelembe helyeztük magunkat az Eiffel-torony előtti hatalmas zöldterületen, és taktikát váltottam.

– De nem kell egyedül csinálnod. Segítek, emlékszel?

Egy kicsit lágyult a mély ránc a homlokán.

– És ezért hatalmas puszi jár neked, de nem kérhetem kölcsön minden alkalommal a te belső zsenidet. Ez csalás.

– Nem, ez okos dolog.

– Remy!

Megvontam a vállamat, és hosszú, világosbarna loknijaimat rendetlen kontyba csomóztam.

– Már te is számtalanszor megmentetted az irhámat. Nincs abban semmi.

– Csakhogy ezúttal nem valamiféle házi feladatról van szó, hanem egy gyakorlati vizsgáról. A helyszínen. Nem vihetek haza egy mintadarabot a teremből, hogy aztán a laborban dolgozzak rajta.

Valóban, ez erősen korlátozta titkos támogatói szerepemet.

– Oké, akkor kezdjük elölről. Pontosan miről is van szó?

Ninette halkan káromkodott egyet, majd hanyatt dőlt a takarón, a karjait keresztezte a mellkasán, miközben tekintete felfelé vándorolt.

– Valamilyen intelligens áramkör. Ami egy miniatűr üvegházat irányít, automatikusan szabályozza a hőmérsékletet és a vizet… mittudomén.

Elmosolyodtam, mellé heveredtem, és bámulni kezdtem a Párizs feletti felhőtlen babakék eget. A kondenzcsíkok zavaros mintát rajzoltak a látszólag végtelen vászonra.

– Nálam van a műhelyben valami hasonló.

– Miért nem lep meg?

Oldalba böktem a könyökömmel.

– Essie ötlete volt. Hatékonyabbá akarta tenni a virágüzletet, és átalakítani az öntözőberendezést, de végül mégis túl furának találta.

A nővérem, Esther, ami a virágboltját, a Bouquet de la Rose-t és a zöld növények iránti szenvedélyét illeti, egyszerűen javíthatatlan volt. Valószínűleg pont emiatt ment olyan jól az üzlete. Virágkompozíciói és csokrai mára Párizs-szerte keresettek lettek, és Essie alig tudott megbirkózni a sok rendeléssel. Intelligens öntözőberendezés nélkül is.

– A hétvégén megvizsgálhatnánk és szétszedhetnénk, amíg a legkisebb alkatrészig megismered. – Ajánlottam fel.

Ninnie tekintete égette a bőrömet.

– Miért csinálod ezt, Remy?

– Mit csinálok?

– Pontosan tudod, miről beszélek. – Ezúttal ő bökött oldalba engem. – Szabotálod saját magadat.

– Nem kezded el megint ezt a témát, ugye?

– És csak azért lettél ilyen ideges, mert pontosan tudod, hogy igazam van.

Merde. Ninnie és az ő átkozott riposztjai, mint mindig, tényleg kivétel nélkül mindig beletrafál.

– Azt hittem, a te projektedről beszélünk.

– Ami szükségképpen téged is érint, ma cocotte. Ott kellene ülnöd mellettem ezeken a kurzusokon. És mindenkit lenyűgöznél a már-már félelmetes tehetségeddel.

Oldalra fordítottam a fejemet, és hosszasan elnéztem gyerekkori barátnőmet. Ninette, akárcsak én, Párizsban született és nőtt fel. Az apja híres francia divattervező volt, aki mindig is nehezen emésztette meg azt, hogy Ninnie mindenért rajongott, aminek volt nyomtatott áramköri lapja. Ez azonban mit sem változtatott azon, hogy Maurice Beauford a legkirályabb papa volt, akit csak ismerek – leszámítva az én apukámat. Ninette kicsi korától kezdve Maurice-nál élt, miután anyukája Akane, röviddel a második születésnapja után, stewardessként visszatért Japánba. Néhány éve el is repültünk Fukuokába, hogy Ninnie megismerhesse Akanét, de egész hamar kiderült, hogy kettejüket néhány külső ismertetőjegyen – a keskeny, sötét szemeken, a világos porcelánbőrön és a finom japán vonásokon – valamint a szusi szeretetén kívül semmi sem köti össze. Ennek ellenére szuper út volt, és Ninnie meglehetősen megkönnyebbült, hogy a jövőben nem kell két teljesen különböző kultúra között őrlődnie.

Hangosan sóhajtottam egyet, majd a fejem alá tettem a karomat.

– Tudod, mit gondolok erről, Ninnie. Én… valahogy nem illek oda.

– Milyen értelemben? A Sorbonne nagyszerű! Ha csak a laborokat és a felszereléseket vesszük, akkor is maga a mennyország. Ezzel szemben még a te kis műhelyed is elhalványul, pedig tudod, hogy teljes szívemből szeretem azt a kis barlangot.

Elfintorodtam.

– Valahogy nem hangzik jól.

– Na és? Zseni vagy, Remy, olyan tehetséged van, amelyről a többiek csak álmodhatnak. Fogalmam sincs, hogyan csinálod, de még a legbonyolultabb áramköröket is meg tudod fejteni, minden készüléket, te… te egyszerűen értesz a technikai dolgokhoz. A Sorbonne-on a helyed, basszus.

– Elképesztően fontos lehet neked, ha már ilyen csúnyán beszélsz.

– Egyikünknek fontos kell hogy legyen, mit kezdesz az életeddel, Aramena.

Uppsz. Volt valami a mondatában, amitől keserű lett a szám íze. Talán mert Ninette úgy beszélt, mint maman. Valamit kezdened kell magaddal, chérie. Nagy dolgokra lennél képes, ha kicsit megerőltetnéd magad.

– Nekem tetszik így az életem – válaszoltam kissé szarkasztikusan, de defenzívebben hangzott, mint amilyennek szántam. – Élvezem a munkát Esther virágüzletében, és a környékbeliek kisebb-nagyobb problémái is adnak elég elfoglaltságot.

És ez volt az igazság. Szerettem az Esther boltjának hátsó szobájában berendezett műhelyemet, ahol a környékbeliek háztartási eszközeit javítottam, mikor nem éppen a nővéremnek segítettem. Ez volt az igazság, és mégis, a szavai hatására kis, kellemetlen feszülést éreztem a mellkasomban. Élvezed ezt, de többre vágysz, ugye? Többre, mint a puszta érzés, hogy helyesen cselekszel. Valamire, amiért lángolsz. Egy cél.

Formidable, most már a belső hangom is úgy beszél, mint az anyám.

– Tudod, hogyan értettem. De most komolyan, nem lehet, hogy neked ennyi elég, hogy kenyérpirítókat és vízforralókat javítasz.

Hirtelen felültem és ránéztem.

– Téged a szüleim uszítottak rám?

Láthatóan elpirult. Megkaptam a választ. Halk morgással összepréseltem az ajkamat.

– Megvesztegettek?

A legjobb barátnőm szintén felült, és hátrasimította sötét haját.

– Ők csak aggódnak érted, és a legutóbbi ratatouille-esten…

– Az egyetemi meghívásról van szó, amit visszautasítottam?

Megint az a bűnbánó arckifejezés.

– Anyukád csak megkért, hogy még egyszer beszéljek veled róla, mert… na igen, nem érti, Remy, és igazából én sem. Pedig azt gondolom, jobban ismerlek, mint bárki más ezen a bolygón.

A gyomrom kőkemény csomóvá zsugorodott. Automatikusan a kis arany fogaskerék után nyúltam, amely egy vékonyka láncon függött a nyakamban. Furcsa módon megnyugtat, ahogy élei a bőrömbe mélyednek.

Már elnézést, de hogy is jutottunk el Ninette közelgő projektjétől az én aktuális élethelyzetemig?

– Tehát, miért mondtad le? Kábé ingyenjegyet kaptál egész Franciaország legjobb alkalmazott tudományi ösztöndíjprogramjába. Szereted a műszaki dolgokat. Szeretsz barkácsolni és elektronikus kütyükkel babrálni. Azóta csináljuk, mióta az eszemet tudom, és…

– Nem tartozom oda, Ninnie, oké?!

Döbbenten nézett rám.

– Honnan veszed ezt az őrültséget? Oda tartozol, ahogy a… a csípőfogó a szerszámosládába.

– Csípőfogó?

– Tais-toi! Hallgass. Tudod, hogy nem igazán vagyok a szavak embere. És most nem is ez a lényeg. Honnan ered nálad ez a totálisan téves gondolat, hogy a Sorbonne nem a megfelelő hely számodra, Remy? Mi zajlik abban a csinos fejecskédben?

A hangja lágyabb lett, a tekintete szinte aggódó, mélyreható, mintha egyenesen a szívembe nézne. Nagyon felkavart, ahogy nézett rám, mert felidézett minden olyan pillanatot, amelyhez rossz érzések kötődnek. A pillanatokat, amikor Ninette-hez rohantam, mert az utóbbi évek változásai, a családi viták, az iskolai stressz és a felnőtté válás közepette mindig is ő volt a legkedvesebb menedékem. Mert ő mindig épp akkor volt erős, amikor én képtelen voltam az lenni. Amikor az elegáns magániskolánk többi diákja csúfolt engem, mert a családom nem az igazi családom, és Esther nem az igazi nővérem. Mikor utánam kiabálták, hogy a biológiai szüleim biztosan nem szerettek eléggé ahhoz, hogy megtartsanak, és ezért baba koromban örökbe adtak. És amikor heteken, hónapokon át minden napot és majd’ minden éjjelt azzal töltöttem, hogy kerestem a valódi családomat, de végül semmit sem tudtam kideríteni. Ninette mindig ott volt. Mindig mellettem állt, és mindig így nézett rám. Eltartott egy darabig, míg újra meg bírtam szólalni, és végül válaszolni tudtam:

– Nem érzem helyesnek. Nem érzem úgy, hogy ez lenne az az út, amin el kellene indulnom. Ezt… nehéz elmagyarázni.

– Ugyan már, nincs még egy ember, aki olyan jól össze tudna foglalni érthetően komplikált dolgokat, mint te. Képzeld azt, hogy ez az érzés egy technikai berendezés, egy áramkör. Magyarázd el nekem, Remy.

A szám sarka minden belső feszültségem ellenére mosolyra húzódik. Ilyen hatással volt rám Ninette, a maga határtalannak tűnő empátiájával és a színes, kissé furcsa ruháiban. Olyan szavakat csalogatott ki belőlem, amelyekről nem is tudtam, hogy ott vannak, de valahol mélyen bennem arra vártak, hogy kimondjam őket. Elengedtem a láncomon függő fogaskereket, törökülésbe ültem, majd elővettem a hátizsákomból a vizespalackomat, és ittam egy kortyot. Ilyenkor sokan voltak a Champ-de-Marson. Ebben a szép időben a nagy füves területet szinte teljesen elfoglalták a turisták és a helyiek, miközben az Eiffel-torony úgy szikrázott a júniusi napfényben, akár egy csillagszóró.

A párizsiak többsége nem nagyon tudott mit kezdeni azokkal a helyekkel, amelyek a világ minden tájáról vonzották az embereket, de én pont ezt szerettem bennük. A nyüzsgést, az érzést, hogy a tömegben valamivel kevésbé vagyok egyedül. Tartozom valahová.

Megint Ninnie-re néztem, aki várakozva figyelt engem, és közben a számtalan aranygyűrűt forgatta karcsú, hosszú ujjain.

– Talán mégis pszichológia szakra kellett volna menned. Szinte ijesztő, hogy mindig sikerül pontosan azt mondanod, amit hallanom kell.

Finoman elmosolyodott, de a ráncok megmaradtak a homlokán, úgyhogy nekikezdtem. Magamba néztem, hogy szavakba önthessek valamit, amit még magam sem értettem teljesen.

– Az egyetemi ajánlat egész más érzéseket kelt, mint a javítás és csavarozás, Ninnie.

– Oké. – Ez az „oké” inkább kérdésnek hangzott, ami után kérdőjelek egész hada következett.

Fintorogtam.

– Tudod, hogy vonzódom a műszaki dolgokhoz. A készülékek és a hibáik, mintha beszélnének hozzám, szinte magukhoz vonzanak. Egyszerűen… ugyanaz a frekvencia. Jó érzés, mint egy meleg zümmögés a testemben. – Ösztönösen a mellkasomra tettem a kezem, oda, ahol a szívem épp egy kicsit hevesebben vert. – Mikor a műhelyemben vagyok, és haladok a munkámmal, akkor is éppen ezt a zümmögést érzem. És amikor kinyitottam ezt a levelet, ami a műhelyemből a Sorbonne-ra vinne, akkor… megszűnt.

Ninette kissé szkeptikusan felhúzta keskeny orrát.

– A zümmögés?

Felsóhajtottam, és a magasba emeltem a kezemet.

– Tudom, hogy hangzik. Maman és papa is éppígy néztek rám, amikor megpróbáltam elmagyarázni nekik. Fogalmam sincs, mi ez pontosan, talán egyszerűen túl sok gőzt lélegeztem be forrasztás közben, és már rég elvesztettem a józan eszemet.

Ninnie óvatosan az alkaromra tette a kezét, és a tekintetemet kereste.

– Én hiszek neked. Ezzel mind így vagyunk, nem? Néhány dolgot helyesnek érzünk, míg másokat nem, a legtöbb döntést így hozzuk.

– De?

– Nincs semmi de.

– De mégis ott volt, egy nagy, kövér, Ninette-féle de.

– Ami csak a képzeleted szüleménye. Talán mégis meghibbantál egy kicsit.

Kinyújtottam a nyelvemet, és cseppet sem érdekelt, hogy a majdnem tizenkilenc évemmel valószínűleg már kissé öreg voltam ehhez a reakcióhoz.

– Felőlem! Akkor tessék, itt van az a de, ha mindenképpen szeretnéd: Értem ezt az érzést, amit sokan valószínűleg intuíciónak neveznének, és a kételyeidet, Remy, tényleg, de néha vannak olyan pillanatok, amikor ez a fajta megérzés inkább a félelem meghosszabbítása, és nem szabad hallgatni rá. Amikor át kell lépnünk a saját árnyékunkat.

Elgondolkodtam a szavain, és arra jutottam, hogy nem tudom. Talán féltem a változástól, vagy attól, hogy ismét elutasítással fogok szembesülni. Talán egyszerűen csak túlgondoltam ezt az egészet. Morcosan kitéptem egy kis füvet, és játszani kezdtem a szálakkal.

– Lehetséges. Vagy mindketten nagyot tévedünk. – Elfújtam egy laza tincset a homlokomból, és félredobtam a fűszálakat. – Már egyébként is túl késő. Visszamondtam, és maradok Esthernél. Szüksége van a segítségemre, ahogy a szomszédoknak is.

– Különösen madame Bouttoirnak és a tűzpiros rádiójának. Mi lenne vele a heti látogatások nélkül, amikor a hőn szeretett rádióját átnézed?

– Teljesen elveszett lenne.

– Ő és az ő macska-per-kutyapótlék rádiója. Csodálkozom, hogy még nincs neve. – Ninnie halkan nevetett.

– Biztosan lesz majd. Javasolhatnék neki valamit, ha legközelebb bejön, annak ellenére, hogy a rádió éppolyan kitűnően működik, mint előző héten.

A legjobb barátnőm, még mindig mosolyogva, rántott egyet színes kézműves ruháján, aztán ismét komoly lett.

– Tudod, hogy a lemondásnak nem kell véglegesnek lennie.

– Ninette…

Most ő volt az, aki védekezően felemelte a kezét.

– Csak úgy mondom. Csak legalább gondold át még egyszer, rendben?

– Hogy elmondhasd mamannak, hogy megpróbáltad? A macaronjaival vesztegetett meg?

– A macaronjaival és azzal, hogy mindketten aggódunk érted. De főleg a macaronjaival, igen. Senki sincs a világon, aki ellen tudna állni Félicienne süteményeinek.

– Annyira tudtam.

Felhúzta az egyik szemöldökét.

– Tehát?

Sóhajtottam, és elővettem a telefonomat.

– Ez – saját magamat szakítottam félbe, amint megláttam az órát a kijelzőn, mellette a rengeteg üzenetet és nem fogadott hívást Esthertől. – Putain! Tíz perce az üzletben kellene lennem.

– Azt hittem, csütörtökönként szabad a délutánod.

Gyorsan beletömködtem a kardigánomat a hátizsákomba, és a szandálomért nyúltam, miközben próbáltam egy üzenetet bepötyögni. Mondanom sem kell, hogy reménytelenül kudarcot vallottam.

– Általában igen, de Essie-nek ma Versailles-ba kellett utaznia egy nagy esküvő miatt, és… ááá, ez nagyon fontos neki. Le fogja tépni a fejemet. – Káromkodva felálltam, és előszedtem a biciklim kulcsát. Ninette is talpra ugrott.

– Csak tíz perc, Remy. Ennyi késést valószínűleg úgyis beleszámolt.

– Akkor is.

– Mi a helyzet az egyetemi meghívóval?

– Majd máskor folytatjuk, oké? Most tényleg mennem kell. Találkozunk hétvégén a projekted miatt?

Láthatóan elégedetlen volt, hogy a küldetése ilyen hirtelen megszakadt, összeszorította az ajkát.

– Persze. De, Remy…

– Majd írok – vágtam a szavába, röviden megöleltem, közben puszit nyomtam a jobb és bal orcájára. – Sajnálom, Ninnie. Nem hagyhatom cserben Essie-t. Ma nem.

Legjobb barátnőm egy lemondó sóhajjal végül utamra engedett.

– Még beszélünk róla, Aramena Benoit.

– Ahogy mindig, nem? – kiáltottam oda neki a vállam felett, már úton a világossárga városi bringám felé. – És ne aggódj, megszerezzük neked a jegyet arra a kurzusra.

Nem is vártam meg a válaszát, hanem rögtön elindultam. Időközben sokkal nagyobb lett a tömeg, mint amekkora délben volt, és kész kínszenvedést jelentett utat találni a sok fényképezőgépes, szalmakalapos és hátizsákos ember között. Sűrű elnézések közepette kígyóztam csoportokon és párokon keresztül, míg végre megpillantottam a kerékpárállványt és…

Uppsz.

Hősies sprintem hirtelen véget ért, amikor egy meleg, széles mellkasnak ütköztem, és a következő pillanatban hátratántorodtam.

– Excusez-moi, én… – kezdtem bele, majd elhallgattam, amint rájöttem, hogy a mellkas, illetőleg a pasas, akihez az említett mellkas tartozott, már hátat is fordított, mintha az ütközés meg sem történt volna.

Zavarodottan néztem utána, miközben elgondolkodva dörzsöltem a vállamat. Sötétbarna haj, magas, izmos, és… miféle fehér kutya az? Önkéntelenül tettem egy lépést felé (hogy igen, miért is? Hogy kövessem?), amikor újra eszembe jutott, miért siettem annyira, és ismét a bringám felé fordultam. Az eredeti célom.

Gyerünk már, Remy. Essie számít rád.

Alig észrevehetően megráztam a fejemet, és még egyszer, utoljára odanéztem, ahol az előbb még a pasas és a furcsa kutyája álltak. A hely elhagyatott volt, a fiatal férfi eltűnt.

Természetesen.

Az ajkam könnyed mosolyra húzódott, majd megfordultam, és végre kinyitottam a biciklim zárját.

2. fejezet

Fitzrovia, London

Sim

A könnyű, szitáló eső úgy tapadt a ruhámra, mint a köd, amikor Fitzroviánál feljöttem a metróból. Rögtön megbántam, hogy nem hoztam esernyőt, és nemcsak azért, mert a vászontáskámban majd’ háromezer font értékű könyv volt, hanem azért is, mert tudtam, hogy az említett szitáló eső a következő néhány percben valódi özönvízzé változik majd. És utáltam, ha vizes leszek. Mindenki utálta.

Halkan morogva, felhúzott vállal kikerültem egy turistacsoportot. Talán sikerül odaérnem a múzeumba még a felhőszakadás előtt. Bármennyire is szerettem Londont a történelmi helyszínei, az időtlen építészete és a nyüzsgés miatt, a folyamatos eső mégis idegesített. De minden helynek megvan a maga hibája, nemde?

Az egyiké nagyobb, a másiké kisebb, néhány helytől pedig jobb távol maradni, nem igaz, Kasimir?

Fogcsikorgatva elhessegettem a gondolatot, amely apám ismerős baritonján szólalt meg, és alig észrevehetően megráztam a fejemet. Amikor felhangzott az első mennydörgés a sötétszürke felhők fölött, automatikusan gyorsítottam a lépteimet, míg már majdnem rohantam, és ügyet sem vetettem sem a lámpákra, sem a dudáló taxikra, sem a piros emeletes buszokra. A londoniak így csinálják. Igaz, én nem voltam igazi londoni, de az mindegy. Vékony, sötétkék kabátomban, bőrcipőmben, világos nadrágomban és fehér pólómban mindenesetre eléggé britnek éreztem magam, és ez a város volt az otthonom, teljesen mindegy, mi állt az igazolványomban. London volt és marad is a választott hazám, amíg valamilyen új megbízás, amelyhez igazából semmi kedvem sem volt, ismét egy másik helyre visz, és az egész kezdődik elölről.

Hagyd már, csak egy napig ne fújnád a régi nótát.

A belső hangomnak felmutattam a képzeletbeli középső ujjamat, és átkeltem az utolsó keresztutcán, amely még elválasztott a British Museum impozáns épületétől. Mikor az előtérbe léptem, mintha az időn kívülre kerültem volna, ott magasodott előttem a hatalmas, világos homokkőből emelt épület jón oszlopaival és ívelt oszlopfőivel. A bejáratnál már elég nagy sor állt, és így most még jobban örültem, hogy a diákigazolványommal soron kívül bemehettem. Különben a végén mégis csak meg kellett volna barátkoznom a nyári esővel, amely eléggé hevesnek ígérkezett. Egyik kezemet a drága könyveket rejtő táskán tartva elhaladtam a várakozók mellett, és nem sokkal később már az oszlopcsarnokban voltam, ahol az egyik, munkatársaknak – és újabban – kultúratudományi hallgatóknak fenntartott oldalsó bejárat van.

– Kasimir! Később jöttél, mint szoktál. – Üdvözölt Jefferson, az épület egyik biztonsági őre, és megbillentette a sapkáját. Mint mindig, a nevemet most is kicsit nehezen ejtette ki. – Úgy félórával ezelőttre vártalak.

Vigyorogtam, és átadtam neki az elviteles kávét, amelyet a másik kezemben egyensúlyoztam, és egy vállrándítással azt feleltem:

– Megint gondok voltak a metróban. Tudod, hogy van ez.

– Köszi! – Élvezettel belekortyolt, és szélesen elmosolyodott, világos fogai kivillantak. – Nem is akarlak feltartani. Bent az olvasóteremben már vár rád valaki.

A francba! Reméltem, hogy még időben odaérek a Willow-val megbeszélt találkozómra, aki notórius késő volt. Sóhajtva biccentettem, majd áttettem a nehéz, könyvekkel teli táskát az egyik kezemből a másikba.

– Akkor jobb, ha sietek. Legyen szép napod, Jeff!

– Neked is! És még egyszer köszi a kávét!

– Nincs mit – válaszoltam, az egyik kezemmel intettem, majd a bejáraton keresztül beléptem a British Museum hűs belsejébe.

Abban a pillanatban a már ismerős nyugalom öntött el. Nyugalom, amely a régi falakból áradt, és egyre jobban rám telepedett, ahogy a múzeum hatalmas, lenyűgöző kupolájú olvasótermébe tartottam. Ez a hely volt az egyik ok, amiért szerettem Londont. Órákra, napokra beleveszhettem a számtalan terembe és kiállításba. Ha tehettem volna, örökre itt maradok, hogy tanuljak, és feldolgozzam a különböző korszakokat, egyre többet szívva magamba a tudásból, a múltból… de nem tehettem meg. Sohasem tehettem meg, mert sohasem rajtam múltak a dolgok. Ez nem az én világom volt.

És ismét itt voltak ezek a kéretlen gondolatok, amelyek évek óta üldöztek teljesen feleslegesen. Csak a kedvemet rontották el.

Még van néhány hét, amíg vissza kell menned, Sim. Tégy magadnak egy szívességet, és hagyd a negatív hangulatot, majd eljön az ideje.

Merci beaucoup.

Fejcsóválva felfelé indultam a sok kanyargós lépcső egyikén, és nem sokkal később a kétszárnyú ajtón keresztül beléptem a múzeum szívébe. A belső hangom egy csapásra elnémult, és azonnal jobb kedvem lett. A lenyűgöző könyvespolcok sora, a papír zizegése és koncentrált nyüzsgés közepette nem is nagyon volt más választásom. A könyvek illata, a végtelen, sötét polcok közelsége, amelyeken a jelen és minden más kor történetei sorakoztak, és az ilyen helyek sajátos suttogása számomra mindig is az otthon fogalmát jelentette. Talán mert én is egy könyvtárban nőttem fel. Egy másik országban, ahol egészen más suttogások és morajlás vett körül, amelytől nem tudtam szabadulni, teljesen mindegy, hány kilométerre távolodtam el. Egy része mindig velem maradt.

Lassan kifújtam a levegőt, és újra elindultam, mielőtt még mélyebbre süppedtem volna tekervényes gondolataimba. Végtére is találkozóm volt, késésben voltam, és a British Museum olvasóterme aligha volt a megfelelő hely arra, hogy az emberiség egyik legnagyobb és legjobban őrzött titkán tűnődjek. Sötét szőnyeg nyelte el a lépteim zaját, amint a csillag alakban rendezett polcsorok között beérkeztem a terem közepéhez. Ott, a nagy kupola alatt, amelynek ablakain át a nyári vihar szürkés fénye szűrődött be, asztalok álltak, székekkel és olvasólámpákkal. Néhány diák, de pár idősebb múzeumlátogató is ott telepedett le, belemerülve a könyveibe vagy a laptopjába. A homlokomat ráncolva pásztáztam őket, és Willow vörös copfját kerestem. A következő pillanatban egy francia káromkodás csúszott ki a számon, ahogy egy másik ismerős arcot pillantottam meg az osztálytársnőmé helyett. Egy olyan arcot, amelyre itt egyáltalán nem számítottam, és amely a pillanat törtrésze alatt teljesen elrontotta a hangulatomat.

Mintha csak megérezte volna a jelenlétemet, Ludwig azon nyomban megfordult, és olyan lelkesen kezdett integetni nekem, mintha vásári forgatagban lennénk, nem London egyik legtekintélyesebb intézményében. Ügyet sem vetett arra, hogy a többiek úgy néztek rá, mint valami eszementre. Valószínűleg az is volt. Már elég régóta.

A rohadt életbe, ez nem lehet igaz.

Elkomorodott arccal az öcsém felé indultam, aki úgy terpeszkedett a széles faszéken, mintha az olvasóterem az ő királysága lenne.

– Lu! – üdvözöltem fojtott hangon, amikor odaértem elé.

– Tesókám! Azt hittem, fél órával ezelőttre beszéltük meg. – Értetlenül néztem rá, amíg rá nem jöttem, hogy valójában mit mondott.

– Te voltál. Nem Willow írta az üzenetet. Te léptél kapcsolatba velem. Az ő nevében. – Én hülye még csodálkoztam is rajta, hogy Willow miért pont egy szerdai napon ír nekem, hiszen olyankor a legelfoglaltabb.

– Jó, hát valahogy muszáj volt kicsalogatnom téged a csigaházadból. Ha közvetlenül jelentkeztem volna nálad, sosem jöttél volna el.

És ebben teljes mértékben igaza is volt, csakhogy ezt sosem lennék hajlandó nyíltan bevallani. Keresztbe fontam a karomat és félredöntöttem a fejemet.

– Mit akarsz? Mikor legutóbb néztem, még öt hét volt hátra július végéig.

Ludwig beljebb húzta az egyik lábát, és igazgatni kezdte a sötét nadrágtartóját, amit a világoskék inge felett viselt. Valójában nevetségesen kellett volna festenie ebben a szerelésben – a barna chino nadrág, a budapesti cipő és hozzá a minden irányba szétálló sötét fürtök. Valamilyen oknál fogva azonban ez a furcsa és kissé poros vintage stílus még jól is állt neki.

– Pontosan. Nem is emiatt jöttem. Apa küldött.

Természetesen. Lehuppantam a mellette lévő székre, a könyvekkel teli táska az ölemben, tekintetemet mereven a kisöcsémre szegezve, aki szokás szerint mindig akkor bukkant fel, amikor a legkevésbé volt alkalmas.

– Talán adhatnánk neki egy könyvet a telefon használatáról. Vagy arról, hogyan kell e-mailt írni.

Szomorkás mosoly futott át az ajkán.

– Mindketten tudjuk, hogy úgy sosem tudott volna elérni téged.

Ebben is igaza volt.

Mivel nem reagáltam semmit, felhúzta az egyik lábát, és lazán átkarolta.

– Idehallgass, nekem sem tetszik, hogy ki kell hoznom téged a kis londoni buborékodból, de baj van. Nagyon komoly baj, és ez alatt nem azt értem, hogy papa és Corbin bácsikánk megint összezördültek, vagy hogy Eamon kibírhatatlan.

Mély ránc jelent meg sötét szemöldökei között, és minden pajkos csillogás eltűnt barna szeméből, majd azt mondta:

– Cassandra halott.

Gondolataim körhintája egy hirtelen rántással megállt, ahogy megütött a szavak ereje.

– Micsoda?! – kiáltottam fel, ami kiváltott néhány psszt! és Csend!-et, bár nem igazán érzékeltem. Csak Ludwigot láttam, s közben a szavai újra és újra köröztek a fejemben.

Cassandra halott.

Cassandra halott.

Cassandra halott.

Zavarodottan simítottam végig sötétbarna hajamat, amelyet már megint túl hosszúra hagytam, és összeszorítottam a fogamat. Ez nem lehet igaz, ez… ez egy átkozott katasztrófa, méghozzá bibliai léptékű.

– Pas possible! Hogyan? – szólaltam meg végül, az ujjaimat a táskám szövetébe mélyesztve. – Mikor?

– Két napja. És papa… még sosem láttam ilyennek, Sim. Úgy értem, mind tudtuk, hogy Cassie öreg, és valamikor meg fog halni, de azt hiszem…

– Mind azt reméltük, hogy még eltart egy darabig. Hogy több időnk van. – Bár ez nevetséges. A világ összes ideje sem lett volna elég arra, hogy változtasson a tényen, hogy Cassandra Hyde fajának utolsó példánya volt. Az utolsó ripari. És hogy nélküle egy szó szerint megoldhatatlan problémával állunk szemben. Egy olyan problémával, amely nemcsak a családomat érinti, hanem, bármilyen drámaian hangzik is, az egész átkozott emberiséget.

– Merde! – A tenyeremmel dühösen az asztalra csaptam, és felugrottam. – Miért csak most tudom ezt meg? – Lu is felállt, és éppoly kevésbé zavartatta magát a dühös pillantások miatt, mint én.

– Ez a te hibád, ha szabad megjegyeznem, tesókám.

Elengedtem a fülem mellett ezt a megjegyzést. Egyenesen a kijárat felé indultam, amin alig néhány perccel ezelőtt beléptem. Abban a hitben, hogy most az egyszer azt csinálhatok, amit én akarok, hogy van időm. Micsoda naiv gondolat!

– Várj, Sim! – A széles lépcső közepén Lu végül utolért, és egyik kezét a vállamra téve megállított. Szokatlanul komoly arckifejezése mélyen megérintett. Ez az egész annyira szörnyű. Annyira átkozottul szörnyű.

– Hová akarsz menni?

– Mit gondolsz? Párizsba, az Alvilágba. Ezért jöttél, nem?

Komoran bólintott, és másnak tűnt, mint pár perccel ezelőtt, jóval idősebbnek tizenkilenc évesnél.

– Igen, de nem kell ész nélkül elrohanni. Már foglaltam repülőjegyeket. Ma este indul a Charles de Gaulle-ra.

– Milyen szépen összeraktátok az egészet – szakítom félbe ironikus hangsúllyal.

Lu szándékosan figyelmen kívül hagyta felesleges megjegyzésemet.

– Addig nyugodtan összepakolhatsz, és kitalálhatod, milyen magyarázatot adsz az itteni párhuzamos életedben erre a hirtelen távozásra. Vagy egy szó és hang nélkül akartál eltűnni? Pont itt, az ő városukban, ahol valószínűleg mindent szemmel tartanak? Hiszen csak arra várnak, hogy egyszer hibázzunk. És egy hallgató, aki magyarázat nélkül eltűnik a színről, épp egy ilyen hiba. Eltekintve persze attól, amit nem értek, hogy egyáltalán miért olyan vonzó számodra, hogy ezeknek a… tudod, kiknek a közelében vagy.

Ők.

Már ennek a fertőnek az említése is elég volt ahhoz, hogy libabőrös legyek.

Ők, akik évszázadok óta megnehezítették az életünket, vadásztak ránk, szabotáltak minket.

Ők tehetnek arról, hogy ilyen problémák egyáltalán felmerültek.

És ők, akik a nővérünket, Tabithát…

Fogcsikorgatva kifújom a levegőt, próbálom lelassítani heves szívverésemet.

– Apa azt szeretné, ha itt hagynám Londont? Már most? – Ludwig biccentett, és megveregette a vállamat.

– Cassandra halálával egy katasztrófa küszöbén állunk, Sim. Természetesen szüksége van a jelenlétedre. Mindannyiunkra szüksége van.

3. fejezet

7. kerület, Párizs

Remy

A Bouquet de la Rose biciklivel csak három percre van a Champ-de-Marstól, Párizs hetedik kerületében. Egy kicsi, karcsú ház, egykorú a francia főváros ezen részével, egy keskeny utcában, ahol már mindenkit névről ismertem. A fahomlokzat világos mentazöldre festve, két nagy kirakat, melyek mögött mindenféle virágok és növények tarkállottak, kis híján az egész földszintet elfoglalták, épphogy a bejárati ajtónak maradt egy kis hely középen. A bolt előtt a járdán kis asztalok és kocsik álltak, rajtuk friss cserepesvirágok és az új kínálat, az arany tábla pedig, amin cirkalmas betűkkel a „Bouquet de la Rose” áll, az üzlet belsejébe csalogatta az embereket.

Be egyenesen a testvérem zöld csodaországába.

Esther a házat és vele az üzletet is a nagypapánktól vette át, aki három éve halt meg. A lenti, üresen álló üzlethelyiségekben megnyitotta a virágüzletet, amiről gyermekkora óta álmodozott, fent pedig kényelmes lakást rendezett be. Érettségi után tavaly nyáron beköltöztem Estherhez. Nemcsak azért, mert a hatalmas hátsó szobában berendezhettem magamnak egy elektronikai műhelyt, hanem azért is, mert a testvérem, a szüleimmel ellentétben, nem lovagolt folyton azon, hogy miért nem megyek egyetemre, vagy miért nem iratkozom be valamilyen képzésre. Essie egyszerűen örült nekem, amikor megjelentem az ajtaja előtt. A szakmai együttműködésünk és tesó-lakóközösségünk nagyon jól működött, mikor épp nem az egyik legfontosabb megbízatását tettem tönkre.

– Essie! Annyira sajnálom! – kiáltottam lihegve, miközben becsörtettem a La Rose-ba, és a szükségesnél hevesebben nyitottam ki az ajtót. A kis csengettyűk veszettül csilingeltek, és megremegtek a régi faajtó színes ablakai.

Rögtön beborított a friss virágok illata, amelyek a plafonig álltak a polcokon és vázákban, keveredve a méhviasz gyertyák jellegzetes illatával, amit Esther annyira szeretett. Mindegy, milyen évszak vagy hőmérséklet volt kint. A háttérben halk francia zene szólt, a fények égtek, a testvéremnek viszont nyoma sem volt.

– Essie? – Beljebb mentem, közben a régi padlódeszkák nyikorogtak a lépteim alatt, végigsimítottam az izzadt homlokomat.

– Sajnálom, hogy elkéstem. – Dübörgés hallatszott valahonnan, aztán ismerős lépteket hallottam a kissé megroggyant lépcsőről, amely a nehéz függöny mögött a bolt feletti lakásba vezetett. Egy szívdobbanással később Esther előttem állt, és egyáltalán nem tűnt lelkesnek.

– Egek, Remy! Vagy százszor próbáltalak hívni.

– Tudom – válaszoltam bűnbánóan. – Megfeledkeztem az időről.

A nővérem feljebb csúsztatta az orrán az aprócska szemüveget, az arany fémkeret csillogott a virágbolt lágy fényében, és csóválta a fejét.

– Mindegy. Ezt majd később megbeszéljük. Az esküvőszervező bármelyik pillanatban itt lehet értem.

– Tudok még valamiben segíteni?

– Nem hiszem. Elég annyi, hogy ma átveszed a boltot.

– Ez csak természetes. Legközelebb pedig időben érkezem.

Esther legyintett.

– Csak vigyázz a mi Rose-unkra, annyi nekem elég. – Egy szempillarezdülésnél tovább még soha nem volt mérges senkire. Néha azt gondoltam, nem is lenne képes rá. – Egyébként elvileg minden rendben van. Az esküvői virágdíszek mintáit már elszállíttattam Versailles-ba, és a listák is készen vannak. Azt hiszem.

Homlokát ráncolva megigazította a frufruját, végigsimított egyenes szabású vörös ruhája sima anyagán, a következő pillanatban már ismét a hajával babrált.

Bár Estherrel nem voltunk vér szerinti testvérek, külsőleg nagyon hasonlítottunk egymásra. Szinte törékeny alkat, göndörödésre hajlamos barna haj és világos szemek, amelyek a szív formájú arcon szinte túl nagynak tűntek. Ugyanaz az enyhén lebarnult bőrtónus, és ugyanaz a rajongás a kávé és a sajt iránt. Essie azonban, velem ellentétben, szívesen hordott kedvenc virágai legcsodásabb színeiben pompázó ruhákat és szoknyákat. Én viszont többnyire farmert, pólót és papa egyik régi flanelingjét viseltem. Megérintettem a karját, és oldalra döntöttem a fejemet.

– Minden rendben van, Essie?

– Igen, igen, persze – válaszolta kissé túl magas hangon, amitől önkéntelenül elmosolyodtam.

– Ne aggódj. Könnyedén megnyered őket. Egyszerűen csak légy önmagad.

– Ezt nem nekem kellene mondanom neked? Mégis csak én vagyok az idősebb, három évvel.

– Az ilyesmire nincsenek kötött szabályok, Essie. Sikerülni fog, és én mindig büszke vagyok rád.

Láthatóan elpirult, aztán röviden megölelt.

– Feleannyira sem, mint amennyire én vagyok büszke rád.

Dudálás hangja hallatszott be a boltba, és szétválasztott minket.

– Megjött a fuvarom.

– Jobb, ha nem váratod meg. Este találkozunk, Essie. Mulass jól.

A nővérem feszülten mosolygott, felkapta a táskáját a pultról, majd kirohant a virágboltból, és nem sokkal később elhajtott egy fekete autóval. Nagy levegőt vettem, és körülnéztem a boltban, van-e valami teendőm, de mint oly sokszor, semmi feladatot nem találtam. A nővérem ebben a tekintetben abszolút perfekcionista volt. Mosolyogva piszkálgattam a pulton álló nagy virágcsokrot, majd eltűntem a hátsó szobában – mint általában, ha épp nem esett be senki, akinek a nővérem virágokkal kapcsolatos szaktudására vagy épp az én szakértelmemre volt szüksége, mert már megint elromlott a bébiőr vagy a mixer.

Önkéntelenül is Ninette szavai jutottak eszembe. Hogy annyival többet is kihozhatnék az életemből. Hogy nemcsak kenyérpirítót javíthatnék a hátsó szobában, hanem a világ nagy tudományos intézeteiben aktívan alakíthatnám a jövőt. Új dolgokat fejleszthetnék ki, problémákon dolgozhatnék a technológiai ágazat legnagyobb koponyáival. És bár ez így kimondva nagyon csábítóan hangzik, olyan, akár egy álom, mégsem éreztem semmiféle eufóriát. Vagy izgatottságot. Semmit. Pedig valamit éreznem kellene, nem? Teljesen lázba kellett volna jönnöm, felugrani a következő metróra, egyenesen az egyetemre menni, és elfogadni az ajánlatot. Elmerülni a technika világában. Hiszen ez volt az, amit szerettem. Amivel mindennap foglalkoztam. Problémák megoldása. Áramkörök megértése. A technika az életem.

Ehelyett szinte idegenkedtem attól, hogy ott tanuljak, és nem tudom a választ, miért van így. A fejemet csóválva végigsimítottam a hajamat.

De ez nem normális dolog. Nem vagyok normális. Hogy lehet ilyen erős ellenérzésem valami iránt, ami ugyanakkor pontosan az, amit szeretnék?

Ennek rohadtul semmi értelme, Remy.

Durván nekiütköztem az ajtófélfának, és felpillantottam. Benéztem a műhelyembe, az én rendezett káoszomba, szerszámok, pótalkatrésznek megőrzött régi berendezések, elektromos alkatrészek, valamint több munkapad és szekrény káoszába. A középen álló ovális asztalon még mindig ott hevert a kis rézszínű dobozka, amely pár napja keveredett hozzám, és amelyről még mindig nem tudtam megmondani, pontosan mi is rejtőzik kúszónövényekkel gravírozott fedele alatt. Órákig bámultam ezt a kis valamit, de nem sikerült megfejtenem sem azt, hogy mi ez, sem azt, hogyan működik. Nagyon küszködtem vele. Ennek ellenére még nem dobtam ki a legközelebbi elektronikai hulladékgyűjtőbe, ahhoz túlontúl nagy volt bennem a kíváncsiság. A kíváncsiság, amit elhessegettem, hogy a fontosabb feladatokkal foglalkozhassak, mint például a már-már régiségnek számító kávéfőző a munkaasztalomon. Elszántan hátat fordítottam a titokzatos dobozkának, és nekiültem a kávéfőző belsejének, amelynek leszerelt burkolata a mellette álló kerekes kocsin várakozott. Már készítettem egy durva vázlatot az egyes belső áramkörökről, mert a tulajdonos nem adott használati utasítást. Ez volt az egyik oka, amiért a többi műhelyben elutasították, de én… nekem általában nem volt szükségem használati utasításra. Csak a szerkezetre és erre a zümmögésre, amit próbáltam Ninnie-nek elmagyarázni. Mint mondtam, nem értettem, miért, de amikor egy műszaki eszközön dolgoztam, szinte olyan volt, mintha az beszélne hozzám.

És tudtam, mindez milyen őrülten hangzik.

De attól még így volt. Láttam a szerkezetet, megérintettem, és megértettem a belső működését. Talán azért, mert már számtalan szerkentyűt megjavítottam, talán más oka is volt, de mindez nagyon megkönnyítette a dolgomat. Könnyedén ment, mint… mint a lélegzetvétel.

Elgondolkodva nézegettem a kávéfőzőt, és az ajkamba haraptam, miközben forgattam a kezemben, és azonnal újra megéreztem a surrogást. Egy vezeték felől jött, a felső harmadból, mintha valamiféle meghibásodásra akarná felhívni a figyelmemet. Vakon nyúltam az egyik kisebb csavarhúzó után, lecsavaroztam a kis, patinás fémburkolatot, és valóban megtaláltam. Egy laza vezeték, amelynek az érintkezője korrodálódott. Egy picurka részlet, amit a zümmögés nélkül valószínűleg csak órák múlva vettem volna észre, de így… egyszerűen csak tudtam.

Mint mindig.

Kész érzelemkoktél kavargott bennem, miközben rutinszerűen lecsavaroztam az érintkezőt, kicseréltem és rögzítettem a vezetéket. Mozdulatok, amelyeket már számtalanszor csináltam, amelyek szinte a véremben voltak. Helyesnek éreztem.

Ennyi elvileg elég, nem? Nem mindig kell valami több. Nem kell hogy olyan legyek, mint mások, nem kell nekem is egyetemre mennem.

A zümmögés hangosabb lett, és ettől enyhe nyomást éreztem a halántékomon. Fogcsikorgatva letettem a szerszámot, és megfordultam a széken, mígnem a tekintetem másodszorra is az ominózus objektumra vándorolt… Majdhogynem úgy tűnt, mintha a zümmögés a dobozkából jönne, mintha feltöltené a levegőt ezzel az intenzív surrogással, és magához hívna.

C’est ridicule – ez nevetséges.

És mégis azon kaptam magam, hogy felállok, és a kis doboz után nyúlok, ami körülbelül akkora volt, mint egy csomag vaj. A zümmögés rögtön nyugodtabb lett, egyenletesebb, mintha egymásra reagálnánk.

Pontosan erre gondoltam, Ninnie, mormoltam magamban, és végigsimítottam a hideg, csillogó fémen. A tulajdonosa nem sok mindent tudott mondani róla, és a zümmögés ellenére sem sikerült eddig semmit sem kiderítenem erről a dobozkáról. Eddig ez a furcsa tehetség mindig elárult valamit a gépek belsejéről, ennél a dobozkánál azonban csak érthetetlen motyogást tudtam kihallani. Képletesen fogalmazva. Majdnem olyan, mint egy idegen nyelv, egy csatorna, amelynek a frekvenciája nem ért el teljesen hozzám. Egy újabb rejtély, amit meg fogok oldani.

Elmerengve forgattam a csillogó dobozkát a kezemben, és majdnem elejtettem, amikor a következő pillanatban megszólaltak a kis csengettyűk az eladótérben.

Merde!

– Egy pillanat! – kiáltottam, hogy jelezzem a vevőnek, hogy van valaki az üzletben, ugyanis a műhelyből nem lehetett közvetlenül rálátni a bejáratra. Félretettem az új rejtvényemet, majd nedves kezeimet a bézs színű vászonköténybe töröltem.

Sietve hagytam el a műhelyt, örültem, hogy legalább egy pillanatra elszabadulhattam kavargó gondolataimtól, és beléptem a Bouquet de la Rose elülső részébe. Útközben felkaptam egy tollat, és a vevő felé fordultam.

– Bonjour, miben segí… – A szavak hirtelen elhaltak az ajkamon, ahogy az ajtó felé pillantva megláttam, ki lépett be az üzletbe.

Ki, vagy inkább mi.

A kis noteszem a tollal együtt a padlóra esett, míg én moccanni sem bírtam.

A virágbolt lábtörlőjén, Párizs közepén, egy hófehér sarki róka ült előttem. Akkora lehetett, mint egy felnőtt farkas…

…és egyenesen a szemembe nézett.

4. fejezet

7. kerület, Párizs

Sim

Nem tudtam megmondani, mi történt az utóbbi huszonnégy órában. Túl sok. Túlságosan sok minden ahhoz, hogy szavakba tudjam önteni, ugyanakkor annak fényében, ami még előttünk állt, szinte semmi.

Nem tudtam megmondani, hol voltam én ebben az örvényben, amely már rég magával ragadott.

Még annak sem tudtam örülni, hogy amikor megérkeztem Párizsba, papa és Corbin ezúttal nem kezdtek el amiatt morogni, hogy ismét Londonban voltam, abban a városban, amelyet ki nem állhattak.

Alig érkeztem meg az Alvilágba, ahogy a Párizs alatt húzódó otthonunkat neveztük, az események bombaként robbantak bennem. Szinte olyan érzés volt, mintha nemcsak pár hetet töltöttem volna távol, hanem éveket. Éveket, amelyek alatt az otthonom idegen hellyé vált számomra.

A családomra, az egész klánra alig lehetett ráismerni. Mindenhol csak pánik, félelem és bizonytalanság. Tanácstalanság, amely tátongó lyukat égetett a közösségünkbe, és a tehetetlenség nyomasztó érzése. Mert azok voltunk mind: tehetetlenek. A véget nem érő tanácskozás ellenére, amibe Ludwig és én érkezésünk után belecsöppentünk, egy lépést sem haladtunk előre. Természetesen nem, hiszen Cassandra halála nem egyszerűen egy probléma volt, amire lehet találni egy megfelelő megoldást. Ez a probléma végleges volt. Nem tehettünk semmit a fenyegető veszély ellen, és mélyen legbelül ezt mindannyian tudtuk. Csak ez nem változtatott azon, hogy az apám, a vezetőnk, egyik válságértekezletet hívta össze a másik után, amelyek alatt végig körben forogtunk, mígnem a helyzet eszkalálódott, és vagy összetört valami, vagy hol apám, hol pedig az öccse, Corbin dühösen kiviharzott a teremből. Pontosan azért, mert nem létezett megoldás, és senki sem állt készen belátni ezt. Kimerítő volt, alig negyvennyolc órája voltam Párizsban, de legszívesebben felszálltam volna a következő gépre. Megértettem, hogy senki sem akarta feladni – én magam sem –, de vannak csaták, amiket nem lehet megnyerni, és ezek a viták szerintem csak tovább rontottak a helyzeten. Egyre jobban eltávolodtunk egymástól, noha egyébként is közel álltunk ahhoz, hogy mindent elveszítsünk.

Kibírhatatlan volt, mégis nyolc ülést végigszenvedtem, ahelyett, hogy az első adandó alkalmat megragadva elmenekültem volna az Alvilágból. Ez egyszerű megbízatás volt, amit bármelyik újonc elvégezhetett volna, mégis szó szerint könyörögtem apámnak, hogy hadd csinálhassam én.

Papa nem lelkesedett túlzottan azért, hogy elmenjek, de végül beleegyezett, és így legalább pár órára kiszabadulhattam ebből a darázsfészekből.

Micsoda szarság.

Pislogva néztem szembe a forró júniusi nappal. Röhejes volt, ahogy derűsen és ragyogóan sütött az égen, mintha a világegyetem nem épp a pusztulás szélén állna. És ez nemcsak egy könnyed szófordulat volt, hanem a dolgok valódi állása.

Cassandra halott, az utolsó ripari, és ezzel a világ pusztulása csak hetek kérdése. Esetleg napok. Ezt senki sem tudhatta biztosan.

Sóhajtva végigsimítottam az államat, és a farmerem zsebébe dugtam a kezemet, közben Pontra néztem, aki mellettem baktatott. Rejtély volt számomra, miért nem olvadt el teljesen a nyári városi hőségben a hófehér, vastag bundájával. Már ha ránéztem, melegem lett. De valószínűleg nem kellett volna csodálkoznom rajta. Hiszen annyi rejtély van Pont körül. Végtére is ő nem része a megszokott világnak, és ezáltal nem kötik a hétköznapi szabályok sem, mint a hőmérséklet vagy a logika. Éppúgy, ahogy engem sem.

Pont szótagugró volt, aki egy nagy sarki róka alakját vette fel, és majd’ tizenhét éve állandó kísérőm volt. Hegyes orra közepén volt egy apró, tökéletesen kör alakú fekete folt, innen a neve, és semmi sem maradt rejtve borostyánszínű, okos szemei elől. Ez néha nagyon bosszantó tudott lenni.

– Ne nézz már így. Most nem tarthatok fennhangon előadást a fejemben uralkodó káoszról, mert az emberek teljesen őrültnek tartanának – mormogtam felé, amikor beértünk a Champ-de-Marsra.

Ugyanis az a helyzet, hogy a világírókon kívül senki sem láthatta Pontot vagy a többi szótagugrót. Egy újabb rejtély. Senki sem tudta pontosan, honnan jöttek, amikor hirtelen felbukkantak a klánunk beavatásán, vagy hogy mi csalogatta őket elő a Mondia – a világkönyvtár, az otthonom centruma – mélyéről. Senki sem tudta megmondani közülünk, miért volt az, hogy a velük kapcsolatban állók mentális visszhangként hallották a hangjukat, de a saját kérdéseiket mégis ki kellett mondaniuk hangosan. Rejtély rejtély hátán, és alig akad valódi válasz.

– Inkább áruld el, pontosan hová is vezetsz.

A sarki róka kissé elfordította a fejét, egy pillanat múlva felcsendült a hangja a gondolataimban, és könnyedén kitöltötte minden egyes zugát.

– Arra a helyre, ahol megtalálod, amit keresel.

Szuszogtam és gyorsítottam, ahogy Pont fokozta a tempót, mindezt épp ebben az Eiffel-torony előtti rettenetes zűrzavarban, ahol turisták és helyiek tolongtak.

– Milyen rejtélyes, illik hozzád, haver.

– Te kérdezted, én válaszoltam.

– Nem, számtalan kifacsart bölcsességeid egyikét kaptam. Hol van a duplikátor, Pont? És ne mondd, hogy az Eiffel-tornyon.

Egy idősebb hölgy a kliséket idéző pudlival furcsa pillantást vetett rám, amint feltűnt neki, hogy alighanem magamban beszélek. Erre én megelőzésképpen előhúztam a vezeték nélküli fejhallgatómat.

– Nem az Eiffel-torony tetején van, Kasimir.

Megesküdtem volna, hogy a bölcs szótagugró a szemét forgatta.

– Nagyon vicces.

Válasz helyett Pont tovább gyorsított, annyira, hogy már majdnem rohantunk. De a sarki rókámmal ellentétben nekem kifejezetten nehezemre esett elkerülni, hogy folyton beleütközzek valakibe.

– Zut! Pont, ne olyan gyorsan, bakker!

Átugrottam egy elhagyott gördeszkán, és élesen balra fordultam, még épp megpillantottam fehér farka hegyét, amikor fékezés nélkül beleütköztem valakibe. Halk nyögés hallatszott, és épp rá akartam nézni, de Pont rég eltűnt a tömegben, és így nem igazán volt időm az akadályozómra. Egy szó nélkül újra nekiindultam, és követtem a belső iránytűmet, amíg végre meg nem találtam Pont ismerős, farkas nagyságú alakját, és legszívesebben kitekertem volna a bolyhos nyakát.

– Mi a fene volt ez? Csak nem le akarsz rázni?

Pont felemelte az egyik mancsát, és kedélyesen vakarni kezdte a füle tövét.

– Mindig nyugtalanná válok ilyen tömegben.

– És itt jobb? – kérdeztem kétkedve, és körbenéztem a közvetlenül az Eiffel-torony előtti hatalmas területen, amelyen csak úgy nyüzsögtek az emberek.

– Elfogadható. – Abbahagyta a vakarózást, és felállt. – Tovább kell mennünk. A duplikátor nem maradhat tovább illetéktelen emberek kezében.

– Néha tényleg teljesen kiakasztasz, tudsz róla, Pötyi?

Megvillantotta kicsi, hegyes fogait, a Pont-féle mosolyt, aztán ismét elindultunk. A szótagugrók egyfajta sétáló lexikonok, szinte bármilyen helyzetben képesek tanácsokat és tudást nyújtani, ha épp nem jön rájuk az ötperc. Pont esetében ez inkább tíz vagy tizenöt perc. A tudásuk szinte határtalan, mint a végtelen világkönyvtár, a Mondia aprócska verziója. Korábban sokkal többen voltak, közülünk majdhogynem mindenkihez szegődött egy szótagugró, de manapság… Pont és egy másik társa fajuk utolsó példányai. Lassan, de biztosan ez lett a szomorú valóság az én világomban.

– Ideértünk, Kasimir.

Hangja melegsége visszahozott a valóságba. Jobban mondva egy keskeny utcába, egy… virágbolt elé?

Aranytábla hirdette ívelt betűkkel a nevét: Bouquet de la Rose. Már az utca másik oldaláról érezni véltem a friss virágok és növények illatát. Szó szerint az utolsó hely volt, ahol az egyik kis játékszerünket kerestem volna.

– Mit keresünk itt? Csak nem cserben hagyott az a tévedhetetlen megérzésed?

– A duplikátor ebben a házban van. Ezért vezettelek ide. Hogy hogyan került ide, azt nem tudom megmondani.

Elsimítottam pár sötét hajszálat, amely a szemembe lógott, és ellazítottam a vállamat.